Čas nás neumí upravit potichu

Telefon má zvláštní schopnost poznat, kdy je člověk až příliš spokojený se svou současnou podobou. V takovou chvíli mu nabídne vzpomínku starou osm, deset nebo patnáct let. Na obrazovce se objeví někdo, koho bezpečně poznáváme jako sebe, i když první instinkt velí popřít příbuznost. Ten člověk má účes, který tehdy považoval za promyšlený, oblečení sestavené podle pravidel, která dnes už nikdo neumí rekonstruovat, a výraz naprosté spokojenosti s výsledkem.

Právě ten výraz bývá nejhorší.

Nejděsivější na starých fotografiích totiž není, že jsme vypadali směšně. Je to vědomí, jak pevně jsme byli přesvědčení, že vypadáme skvěle. Nikdo nás k tomu obvykle nenutil. Nikdo nám ten účes neudělal během spánku ani nás pod pohrůžkou násilí neoblékl do tří různých vzorů najednou. Ráno jsme se podívali do zrcadla a řekli si, že přesně takto dnes půjdeme mezi lidi. Možná jsme se před odchodem ještě vyfotili a jednu fotografii pečlivě vybrali.

Nešlo o sabotáž. Byl to náš vlastní projekt.

Každý má nějakou podobnou verzi sebe, kterou by dnes nejraději držel mimo dosah publika. Někdo měl období vlasů vyžadujících více údržby než mezilidské vztahy. Někdo nosil oblečení s anglickými nápisy, jejichž význam si raději nikdy nezjistil. Někdo objevil černou tužku na oči a několik měsíců s ní zacházel jako s nástrojem osobnostního rozvoje. Jiný se na všech fotografiích díval stranou, protože přímý pohled do objektivu byl zřejmě příliš konvenční.

Existovaly také pózy, u kterých není jasné, kdo s nimi začal, ale jednoho dne je dělali všichni. Hlava nakloněná pod přesně vypočítaným úhlem, ruka v pase, dvě prsty před obličejem nebo našpulené rty, které měly působit přirozeně, přestože žádný člověk takto při běžném provozu obličeje nevypadá. Na některých fotografiích se člověk dokonce fotografoval v zrcadle a v ruce držel fotoaparát, jako by bylo důležité doložit nejen výsledek, ale i výrobní postup.

Dnes se na ty snímky díváme a ptáme se, proč nás nikdo nezastavil. Jenže je docela možné, že se o to někdo pokoušel. Pravděpodobně jsme mu vysvětlili, že našemu stylu nerozumí. Což byla technicky pravda. Našemu stylu tehdy často nerozuměl vůbec nikdo, včetně nás. My jsme ovšem měli výhodu naprosté jistoty, že problém je na straně pozorovatelů.

Trapnost je zvláštní druh časově opožděné informace. Ve chvíli, kdy ji prožíváme, ji většinou neumíme rozeznat. Přichází až po letech, když máme jiný vkus, jiný slovník a dostatečný odstup, abychom viděli, co bylo všem ostatním možná jasné už tehdy. Trapnost se neobjeví ráno v podobě upozornění, že dnešní rozhodnutí bude za sedm let obtížně vysvětlitelné. Nechá nás všechno v klidu udělat, vyfotografovat a zveřejnit. Teprve potom si počká.

Minulé já se navíc nemá jak bránit. Při pozdějším soudu sedí na lavici obžalovaných, zatímco soudcem je jeho budoucí verze vybavená novými informacemi. Dnešní člověk se dívá na svou minulost s pocitem převahy. Já už bych si takový účes neudělala. Já už bych si tuhle věc nekoupil. Já už bych nenapsala ten příspěvek. Já už bych se před fotoaparátem takto netvářil.

Dnešní verze nás samých je zkrátka rozumnější, vkusnější a mnohem lépe informovaná.

Přesně to si o sobě myslela i každá předchozí.

Rádi si představujeme, že všechny dřívější verze byly jen nedokonalými návrhy, které postupně směřovaly k současnému výsledku. Minulost byla zkušební provoz, současnost je ostrá verze. Jenže současnost se od minulosti liší hlavně tím, že na ni zatím nemáme dostatečný odstup. Existuje poměrně vysoká pravděpodobnost, že i právě teď děláme něco, co bude našemu budoucímu já připadat nevysvětlitelné. Možná je to způsob, jakým se fotografujeme. Možná slovo, které používáme příliš často. Možná určitý typ kalhot, pečlivě budovaná estetika nebo přesvědčení, že náš současný hudební vkus už je konečně ten definitivní.

Budoucí verze nás samých pravděpodobně zná odpověď. Bohužel nám ji nemůže poslat. Nebo může a rozhodla se, že si tím musíme projít.

Kdyby trapnost spočívala pouze ve vzhledu, byla by celkem jednoduchá. Móda se mění, účesy se vracejí a oblečení, kterému se jedna generace směje, objeví další generace pod novým názvem a s vyšší cenovkou. Část našich starých fotografií působí zvláštně jednoduše proto, že přesně odpovídala své době. Každá doba si ovšem myslí, že právě ona už konečně vypadá normálně. Lidé na fotografiích z osmdesátých let mají podle nás účesy z osmdesátých let. My máme údajně jen vlasy.

I dnešní nenápadné oblečení bude mít jednou velmi přesně čitelný letopočet. To, co nyní považujeme za čisté, jednoduché nebo nadčasové, bude možná za dvacet let působit stejně specificky jako věci, kterým se smějeme dnes. Nadčasovost je někdy pouze styl, který ještě neměl dost času zestárnout.

Trapné však nejsou jen fotografie. Mohou to být první e-mailové adresy, jejichž diktování dnes vyžaduje důvěru a ideálně i podepsanou mlčenlivost. Staré přezdívky. Podpisy na konci zpráv. Blog, jehož název už člověk odmítá vyslovit nahlas. Veřejné komentáře, záhadné statusy o falešných lidech nebo názory pronesené s jistotou někoho, kdo právě přečetl první odstavec o daném tématu a rozhodl se, že už rozumí celku.

Některé staré příspěvky byly určeny přesně jednomu člověku, ale z nějakého důvodu jsme považovali za vhodné zveřejnit je pro všechny. Neobsahovaly jméno. To by bylo příliš přímočaré. Obsahovaly větu o tom, že „někteří lidé by se měli zamyslet“, tři tečky a možná obrázek vlka. Dotyčný měl pochopit. Ostatní měli být zvědaví.

Možná jsme ještě několik hodin kontrolovali, kdo příspěvek viděl.

Internet je v tomto ohledu neobyčejně svědomitý archivář. Uchovává věci, které by lidská paměť ze slušnosti dávno rozpustila. Staré fotografie, komentáře, uživatelská jména, blogy a pokusy o hluboké myšlenky zůstávají uložené v systémech, jejichž skutečným posláním je jednoho dne nás překvapit ve chvíli, kdy se cítíme příliš stabilně.

Platforma tomu říká vzpomínka. Člověk tomu říká útok vedený vlastní minulostí.

Dříve měly trapné fáze přirozenou životnost. Fotografie skončila v albu nebo v krabici otevírané jen při stěhování a rodinných návštěvách. Nevhodný účes přežil na několika snímcích a možná na průkazové fotografii, kterou člověk ukazoval pouze úředníkům a lidem kontrolujícím věk. O podivném oblečení vědělo několik spolužáků, příbuzných a sousedů. Část z nich si ho nepamatovala a část měla vlastní problémy.

Dnes po sobě zanecháváme průběžnou dokumentaci. Každý rok má vlastní vizuální styl, slovník, filtry, oblíbené pózy i množství vykřičníků. Lze sledovat, jak jsme objevili úpravu fotografií, následně to s ní přehnali a nakonec začali tvrdit, že máme nejraději přirozenost. Lze dohledat naše přechodné zájmy, krátkodobá přesvědčení i fáze, během kterých jsme o něčem nevěděli skoro nic, ale mluvili o tom velmi nahlas.

Dřívější člověk mohl doufat, že jeho trapnost časem zmizí. Současný člověk musí doufat, že zapomene heslo i provozovatel služby.

První instinkt bývá všechno smazat. Uklidit internetovou minulost, odstranit staré fotografie a vytvořit dojem, že jsme se narodili už s dobrým světlem, správnými názory a neutrálním barevným šatníkem. Zpětně upravit vlastní historii tak, aby současná osobnost působila jako logický výsledek. Bez odboček, bez špatných účesů, bez zvláštních fandomů a bez několikaměsíčního období, kdy jsme o něčem mluvili, jako by na tom závisela budoucnost lidstva, a potom na to úplně zapomněli.

Jenže tím si trochu přepisujeme vlastní životopis. Trapná minulost není chyba v příběhu. Je to stopa toho, že se něco mezitím změnilo. Vkus, jazyk, sebevědomí, způsob zacházení s druhými nebo schopnost poznat, kdy už není nutné přidávat další vykřičník. Když se za starou verzi sebe trochu stydíme, znamená to obvykle, že už nejsme přesně tím člověkem.

Horší by možná bylo podívat se na patnáct let starou fotografii, přečíst si tehdejší názory a zjistit, že jsme se neposunuli vůbec nikam. Stejný účes by sám o sobě nevadil. Vlasy jsou otázka vkusu. Stejná potřeba vyhrávat každou diskusi, stejné pohrdání druhými nebo stejná jistota, že už se nemáme co učit, by byla o něco méně uklidňující.

Člověk, který se vyvíjí, po sobě nevyhnutelně zanechává verze, s nimiž už se úplně neztotožňuje. Kdyby každá naše minulá věta, fotografie a preference působila i po letech dokonale, znamenalo by to buď mimořádnou předvídavost, nebo velmi opatrný život. A mimořádná předvídavost je vzácnější, než si o sobě rádi myslíme.

Člověk bez trapné minulosti možná jen velmi brzy pochopil, že nesmí být viděn při pokusu. Nikdy se neoblékl příliš nápadně, nic veřejně nezkusil, nezveřejnil nehotovou myšlenku, nepřiznal nadšení a dával si pozor, aby nepůsobil směšně. Takový život může na fotografiích vypadat čistě. Otázka je, zda je to výhra. Absence trapnosti totiž nemusí znamenat dokonalý vkus. Někdy znamená jen strach udělat něco bez jistoty, že to bude přijato správně.

Právě snaha bývá na starých verzích nás samých nejcitlivější. Na fotografiích nevidíme jen špatně zvolenou barvu vlasů nebo oblečení, které se od té doby ocitlo mimo všechny obhajitelné kategorie. Vidíme také, jak moc jsme chtěli někam patřit, působit zajímavě, dospěle nebo alespoň jako někdo, kdo přesně ví, co dělá.

Současná kultura má ráda věci, které vypadají, že vznikly bez námahy. Dobré vlasy se mají poskládat samy. Oblečení jsme údajně vzali jako první ze skříně. Fotografie vznikla spontánně ve chvíli, kdy jsme si vůbec nevšimli, že existuje fotoaparát. Přitom se kvůli ní předtím posouvala židle, zatahovala záclona, upravoval rukáv, odstraňovala láhev z pozadí a řešilo, zda bude přirozenější dívat se z okna, nebo na hrnek.

Přiznat snahu je riskantní. Znamená to připustit, že nám na výsledku záleželo a že jsme se mohli splést. Proto si často předem připravujeme ironii. Když svůj pokus zesměšníme jako první, nemůže nás tím překvapit někdo jiný. Řekneme, že něco děláme jen tak. Že to není nic velkého. Že jsme se vlastně ani nesnažili. Když se výsledek podaří, můžeme být příjemně překvapení. Když ne, máme připravené vysvětlení, že nám na tom stejně nezáleželo.

Mladší verze nás samých tuhle obranu často neovládaly tak dokonale. Něco se jim líbilo, tak to udělaly. Chtěly vypadat určitým způsobem a šly do toho naplno. Někdy až na úroveň, kterou by dnešní vkus označil za narušení veřejného pořádku. Jejich pokoj mohl být pokrytý fotografiemi jednoho člověka, jejich oblečení mohlo velmi důsledně oznamovat příslušnost k hudebnímu směru a jejich internetový profil mohl obsahovat množství informací, které by dnes považovaly za státní tajemství.

Bylo v tom ale něco sympatického. Upřímná snaha bez připravené omluvy. Mladší člověk ještě nevěděl, že by se měl tvářit, jako by mu na ničem příliš nezáleželo. Vybral si účes, vyfotil se a fotografii zveřejnil. Možná k ní přidal text zakončený třemi tečkami, pěti vykřičníky nebo citátem od autora, který ho nikdy nenapsal. Nechal se vidět ve chvíli, kdy svou identitu teprve skládal, a nepředstíral, že už byla od začátku hotová.

Každá naše verze byla přesvědčená, že už je finální. Každá si myslela, že předchozí omyly byly nutné k tomu, aby vznikla právě ona, zatímco její vlastní rozhodnutí už patří do jiné kategorie. Minulý účes byl fáze, současný je náš styl. Staré názory byly naivní, ty dnešní máme přece promyšlené. Stará fotografie byla vystylizovaná, dnešní je autentická.

Je docela možné, že budoucnost tyto rozdíly neocení.

Chceme, aby náš život dával zpětně smysl. Aby bylo vidět, že jsme od začátku směřovali k současnému vkusu, názorům a způsobu života. Z dětství vybereme vlastnosti, které se hodí do dnešního příběhu. Ze starých zájmů ponecháme ty, které působí zajímavě. Zbytek označíme za fázi, jako by šlo o cizího člověka, který se na nějakou dobu neoprávněně nastěhoval do našeho těla.

Jenže člověk se nevyvíjí jako nové verze jednoho čistého programu. Spíš zkouší různé věci, některé si nechá, jiné odloží a na část z nich by nejraději zapomněl i heslo. Určitou dobu může věřit něčemu, co mu později připadá nesmyslné. Může milovat styl, který jednou nebude chápat. Může se hluboce ztotožnit s komunitou, hudbou nebo názorem, který pro něj za několik let nebude znamenat téměř nic.

To neznamená, že tehdejší prožitek byl falešný. Znamená to, že netrval navždy.

Máme zvláštní potřebu hodnotit minulou upřímnost podle toho, zda přežila až do současnosti. Když už neposloucháme hudbu, kterou jsme kdysi milovali, říkáme, že to byla fáze. Když už nenosíme určitý styl, mluvíme o něm jako o omylu. Když změníme názor, máme chuť původní přesvědčení zpětně zlehčit. Jako by skutečné mohlo být jen to, co zůstane navždy.

Většina života tak ale nefunguje. Něco může být v určitém období opravdové a později skončit. Člověk může být upřímně nadšený, upřímně zamilovaný nebo upřímně přesvědčený a jednoho dne se změnit. Minulá verze nelhala jen proto, že dnešní už mluví jinak.

Trapné fáze jsou běžnou součástí vývoje. Jsou důkazem, že jsme něco objevovali poprvé a neměli ještě dost zkušeností, abychom to udělali střídmě. První vlastní styl bývá často složený ze všech stylů najednou. První názory bývají hlasitější, protože zatím neumějí stát samy. První pokusy o originalitu někdy vypadají velmi podobně jako pokusy všech ostatních.

Identita se z něčeho skládat musí. Nezačínáme s prázdným stolem a originálním materiálem, který před námi nikdo nepoužil. Bereme si části z lidí kolem sebe, z filmů, hudby, knih, internetu a spolužáků, kteří vypadají, že vědí, co dělají. Něco napodobíme, něco přeženeme a něco omylem spojíme s něčím, co k tomu vůbec nepatří. Potom v tom všem postupně nacházíme věci, které nám skutečně zůstanou.

Člověk většinou nezíská vkus tím, že se jednoho dne probudí a má ho. Získá ho tím, že si vyzkouší několik věcí, které se jako vkus tváří. Některé staré fotografie jsou dokumentací tohoto procesu. Vidíme první pokus, druhý pokus, období, kdy všechno muselo být jedné barvy, a následnou fázi, kdy jsme si mysleli, že jsme minimalisté, protože jsme vyhodili polovinu věcí a koupili si jiné, jen méně barevné.

Stejně vzniká mnoho našich dnešních jistot. Nejsou výsledkem toho, že jsme se nikdy nespletli. Jsou výsledkem toho, že jsme se spletli dostatečně mnohokrát a část těchto omylů si zapamatovali. Vkus je zčásti archiv věcí, které už nechceme zopakovat. Zralost bývá schopnost poznat situaci, ve které jsme se už jednou chovali nesnesitelně.

Na vlastní minulost býváme přesto přísnější než na minulost ostatních. U fotografie kamaráda dokážeme vidět dobu, věk i okolnosti. U vlastní fotografie vidíme osobní zradu. Kamarád měl tehdy patnáct let a samozřejmě nemohl vědět, co bude jednou vypadat zvláštně. My jsme v patnácti podle dnešního úsudku měli mít plně rozvinutý vkus, historický přehled o módních cyklech a záložní plán pro případ, že se fotografie dochová.

Možná je to tím, že u sebe nevidíme jen výsledek. Pamatujeme si také, jak moc se nám ta věc líbila, jak dlouho jsme ji vybírali a jak jsme doufali, že si někdo všimne. Zvenku vidíme nepovedený účes. Zevnitř si pamatujeme investovanou naději.

A právě za naději se někdy stydíme nejvíc.

Je jednodušší smát se střihu kalhot než si přiznat, že jsme chtěli být přijati. Jednodušší je zesměšnit starou profilovou fotografii než připustit, že nám tehdy velmi záleželo na tom, kdo ji uvidí. Jednodušší je označit starý text za trapný než si pamatovat, jak vážně jsme doufali, že někoho osloví. Vzhled se dá shodit jednou větou. Potřeba být viděn a pochopen je citlivější.

Trapnost vzniká v prostoru mezi tím, jak jsme chtěli působit, a tím, jak svůj pokus vidíme dnes. Proto může bolet i tehdy, když se nestalo nic hrozného. Jen jsme byli veřejně upřímní v něčem, co už nám není podobné.

Ne každá minulá věc je ovšem nevinnou estetickou fází. Některé výroky mohly druhým ublížit a samotný čas je neopraví. V takovém případě nestačí říct, že jsme byli mladší nebo že se změnila doba. Skutečný posun je vidět v tom, že dnes rozumíme dopadu vlastního chování a dokážeme jednat jinak.

Většina každodenní trapnosti má ale menší rozměry. Jsou to estetické omyly, neohrabané pokusy, příliš upřímná nadšení a veřejné verze osobnosti, která ještě nevěděla, kolik toho jednou bude chtít držet v soukromí. Smát se jim můžeme. Humor je přirozený způsob, jak přežít setkání s vlastním archivem. Nemusíme však kvůli tomu minulou verzi ponižovat.

Je rozdíl mezi pobavením a snahou od té osoby úplně odříznout. Pořád jsme to byli my. Používáme její zkušenosti, žijeme s následky jejích rozhodnutí a těžíme z věcí, které se naučila. Dnešní vkus stojí zčásti na jejích špatných nákupech. Dnešní hranice vznikly také díky situacím, ve kterých je neuměla nastavit. Dnešní opatrnost je placená jejími veřejnými přešlapy.

Naše minulá já dělala práci, ze které dnes čerpáme, i když výsledky nevypadají vždy reprezentativně.

Možná bychom k nim proto mohli být o něco mírnější. Nemusíme obnovovat jejich účesy, vracet se k jejich módním rozhodnutím ani souhlasit s jejich názory. Některé věci byly opravdu jen špatný nápad. Stačí uznat, že tehdejší člověk pracoval s informacemi, sebevědomím a dostupnými vlasovými produkty, které právě měl.

A že se snažil.

Trapnost je také jedna z mála zkušeností, která nás opravdu spojuje. Lidé se mohou lišit věkem, původem, vkusem i představou o tom, zda se ponožky v sandálech dají za určitých okolností obhájit. Stačí ale vytáhnout správnou starou fotografii a společenské rozdíly se rychle zmenší.

Každý elegantní člověk má někde snímek, který by narušil jeho současnou pověst. Každý sebejistý člověk někdy nevěděl, co dělat s rukama před fotoaparátem. Každý člověk s vytříbeným vkusem si kdysi něco vybral, zaplatil za to a těšil se, až to bude moci nosit ven. Každý, kdo dnes působí přirozeně, musel někdy zkoušet, jak přirozenost vypadá.

Někteří lidé tvrdí, že žádnou trapnou fázi neměli. To obvykle znamená, že jsou velmi mladí, mají výborně nastavené soukromí nebo jim ji zatím nikdo neukázal.

Vidět trapnost druhých může být uklidňující. Ne proto, že bychom je potřebovali ponížit. Připomíná nám, že nikdo nepřišel na svět jako hotová osobnost. Lidé, kteří dnes mluví klidně a přesně, někdy veřejně napsali něco, co začínalo slovy „někteří lidé by se měli zamyslet“. Lidé, kteří mají jasný styl, kdysi vlastnili věc, kterou si dnes nedokážou vysvětlit. Lidé, kteří vypadají sebejistě, mají možná doma rodinné album, jež se nesmí otevírat před návštěvou.

Sdílená trapnost vytváří zvláštní druh blízkosti. Když si lidé ukazují staré fotografie, přestanou na chvíli prezentovat svou současnou podobu. Ukážou verzi, která nebyla vytvořená pro dnešní publikum. Z člověka s promyšleným účesem je najednou dítě, které si samo ostříhalo ofinu, dospívající člověk v příliš velké mikině nebo někdo, kdo se nechal slavnostně vyfotit vedle předmětu, který tehdy považoval za mimořádně působivý.

Je v tom malé přiznání: také jsem nevěděl, co dělám. Také jsem něco chtěla příliš moc. Také jsem si myslel, že mi to sluší. Také jsem používala tento filtr. Také jsem měl e-mailovou adresu, kterou dnes diktuji jen velmi potichu.

Tahle přiznání bývají lidštější než dokonale sestavené životopisy. Připomínají, že identita nevznikla jedním rozhodnutím. Je složená z pokusů, omylů, napodobování, vzdoru, upřímného nadšení a také z věcí, které jsme udělali jen proto, že je dělali všichni ostatní, přestože jsme si tehdy připadali mimořádně originální.

Trapnost nás spojuje právě tím, že je obyčejná. Není vyhrazená lidem bez vkusu nebo sebekontroly. Je vedlejším účinkem toho, že žijeme v čase. Neustále se měníme, zatímco důkazy našich minulých podob zůstávají na místě.

Fotografie se nezmění jen proto, že se změnil náš vztah k ní. Starý příspěvek nepřepíše svůj tón podle toho, co dnes považujeme za přiměřené. Minulá verze zůstává zachycená ve chvíli své největší jistoty a netuší, že ji jednou bude hodnotit někdo se stejným jménem a úplně jiným vkusem.

Právě proto nás staré věci tak snadno rozruší. Připomínají, že ani současná identita není pevná. Člověk se mění po malých krocích, kterých si každý den skoro nevšimne. Teprve větší odstup ukáže, jak mnoho se posunulo. Tvrdíme, že jsme stále stejní, a potom najdeme starý text a zjistíme, že bychom dnes stejnou myšlenku formulovali úplně jinak, pokud bychom ji ještě vůbec měli.

To může být i osvobozující. Jestliže jsme se dokázali změnit v minulosti, současné chyby nemusí být doživotní rozsudek. Názor lze zpřesnit, styl opustit a způsob chování změnit. Ne všechno musí zůstat navždy jen proto, že jsme se s tím jednou veřejně ztotožnili.

Nemusíme všechny staré fotografie veřejně vystavit a oslavovat každou špatnou volbu jako důležitou součást cesty. Některé věci mohou zůstat v soukromí. Soucit s minulým já nevyžaduje, abychom jeho účes použili jako novou profilovou fotografii. Můžeme něco smazat, schovat nebo odmítnout sdílet, aniž bychom popírali, že se to stalo.

Byla to naše verze. Možná nevkusná, přehnaná, hlučná a plná velmi sebejistých rozhodnutí. Přesto naše.

Staré fotografie nás budou nejspíš vždycky trochu bolet. Některé kombinace oblečení zůstanou objektivně nevysvětlitelné a některé pózy by měly být uchovávány pouze pro vědecké účely. Nemusíme je však chápat jen jako důkaz špatného vkusu. Jsou také důkazem pohybu. Připomínají, že člověk může opustit verzi sebe sama, aniž by musel předstírat, že nikdy neexistovala.

Jednou se budeme dívat na dnešní fotografie, dnešní oblečení, dnešní slovník a dnešní velmi rozumné názory. Něco nám bude připadat překvapivě hezké. Něco roztomilé. Něco budeme chtít okamžitě skrýt. Možná se zastydíme, možná se zasmějeme a možná budeme potřebovat několik minut ticha, než přijmeme, že jsme to opravdu zveřejnili dobrovolně.

Na tom není nic tragického. Znamená to pouze, že život pokračoval i po chvíli, kterou jsme považovali za definitivní.

Dokonalí lidé kolem nás nejspíš také jen improvizují. Někteří mají lepší světlo, někteří přísnější editaci a někteří štěstí, že se z jejich nejodvážnějšího období nedochovaly fotografie.

Improvizujeme všichni. Jen stojíme v různých částech archivu.