Vietnam se mění rychleji, než ho Evropa stíhá vidět

Evropská představa Vietnamu má zvláštní schopnost přežít vlastní expiraci.

Změní se města, telefony, ceny bytů, pracovní trh i způsob, jakým se lidé pohybují, ale mentální obrázek zůstává někde mezi válkou, rýžovým polem, phở a nekonečnou řekou skútrů. Když se posune trochu blíž k současnosti, přibude levná výroba, nehtové studio a dovolenková pláž.

Nic z toho není úplně vymyšlené. Právě proto stereotypy drží tak dobře. Nejsou vždycky postavené na lži. Často jsou postavené na pravdě, kterou už dlouho nikdo neaktualizoval.

Poznámka k částkám: všechny finanční částky v textu pro lepší představu orientačně přepočítávám do českých korun podle kurzu z 3. září 2026 a zaokrouhluji.

Vietnam se mezitím aktualizuje docela brutálním tempem. Ještě na začátku roku 2025 byla zpráva, že se jeho internet dostal mezi čtyřicet nejrychlejších na světě, docela úspěch. Podle nejnovějšího žebříčku Ookly je teď Vietnam desátý na světě v rychlosti mobilního internetu a sedmý u pevného. Medián downloadu je 205,58 Mbps na mobilu a 307,11 Mbps na pevném připojení.

Za dobu, kdy se evropský obrázek Vietnamu skoro nepohnul, se jeho internet posunul o desítky míst. Evropská cache má zjevně delší životnost než vietnamská optika.

Rychlost internetu samozřejmě není měřítko kvality života. Bylo by docela absurdní tvrdit, že 300 Mbps vyřeší drahé bydlení, pracovní tlak nebo dopravní zácpu. Je ale užitečná jako malý indikátor toho, jak rychle může zastarat představa země, když ji člověk pořád pozoruje přes stejné fotografie.

Saigon je další dobrý příklad. Ho Či Minovo Město chce do roku 2030 dostat síť městské železnice na 255 kilometrů, více než desetinásobek současného rozsahu. Odhadovaná investice vychází na zhruba 563 miliard Kč. Je to mimořádně ambiciózní plán, ne 255 kilometrů kolejí, které už jen čekají na slavnostní přestřižení pásky. Ale už samotný směr něco říká.

Město, které se v evropských cestopisech pořád velmi dobře prodává jako fotografie tisíce skútrů na křižovatce, plánuje svou další dopravní fázi kolem metra a železnice. Skútry samozřejmě nezmizely a chaos na některých křižovatkách není optický klam. Jen už to není celý příběh.

Stereotyp nepotřebuje, aby země stála na místě. Stačí, když se přestaneme dívat na to, kam jde.

Bydlení je možná ještě lepší příklad, protože zároveň rozbíjí druhý evropský stereotyp: Vietnam je přece levný.

Ve velkých vietnamských městech se ceny bydlení dostaly do bodu, kdy jsou pro velkou část mladých lidí absurdně vysoko. Ministerstvo výstavby letos uvádělo v klíčových městech ceny kolem 80 tisíc Kč za metr čtvereční a mluvilo o domácnostech, které by na vlastní bydlení musely spořit zhruba dvacet let. V Hanoji a Saigonu proto není vůbec zvláštní, když mladí lidé místo koupě dlouhodobě pronajímají.

Pak ale stačí změnit jednu proměnnou: vzdálenost.

V srpnu popsal VnExpress člověka, který za bydlení v centrální části Saigonu platí kolem 8 tisíc Kč měsíčně. Přesun zhruba dvacet kilometrů dál by mu podle tamních nabídek mohl ušetřit asi 3 200 až 4 800 Kč každý měsíc a ještě přidat prostor.

Pokud tedy nepotřebuješ komfort dojít do práce skoro v pantoflích a nevadí ti dojíždění, cenová mapa Vietnamu začne vypadat úplně jinak. „Levně“ může skutečně znamenat hodně levněji než v centru.

Jen ten rozdíl nezaplatíš jen penězi.

Dvacet kilometrů v Saigonu není dvacet kilometrů na prázdné okresce. Je to provoz, vedro, déšť, čekání a kus dne strávený přesunem. Jiný člověk popsaný VnExpressem dojížděl za prací do centra Saigonu z Đồng Nai kolem třiceti kilometrů. Na bydlení výrazně ušetřil, ale část účtu se prostě přesunula do času, energie a společenského života.

To mi připadá jako podstatně přesnější obraz dnešního Vietnamu než jednoduché „je tam levně“. Můžeš bydlet výrazně levněji. Můžeš bydlet velmi draze. Můžeš zaplatit víc za pět minut od práce nebo méně a místo peněz odevzdat hodinu dne dopravě. Skoro stejná rovnice jako v každé velké metropoli, jen s jinými čísly a podstatně větším počtem skútrů.

A právě bydlení dobře ukazuje, proč rychlá modernizace automaticky neznamená pohodlnější život pro všechny.

Patnáctého září Vietnam definitivně vypne téměř celou zbývající 2G síť. Spektrum se má uvolnit pro další rozvoj 4G a 5G a pro většinu země je to logický technologický krok na konci několikaletého přechodu. V některých horských a odlehlých oblastech se ale obyčejné telefony pořád používají právě proto, že jsou levné, baterie vydrží několik dní a stará síť tam dělala přesně to, co od ní člověk potřeboval. I proto existují omezené výjimky a operátoři musí dál rozšiřovat modernější pokrytí.

Na prezentaci je to technologický upgrade. Někde na kopci je to člověk, který si musí koupit jiný telefon.

Přesně tyhle drobné nesrovnalosti jsou na současném Vietnamu zajímavější než jakákoli pohádka o technologickém zázraku. Země už nechce být jen místem, kam zahraniční firma přiveze návrh a odveze hotový výrobek. Vláda tlačí na polovodiče, AI, výzkum a vývoj a nedávno vyzvala Qualcomm i Samsung k hlubším investicím právě do těchto oblastí.

To ještě nedělá z Vietnamu nový Tchaj-wan. Tisková konference nevyrobí inženýra a zahraniční továrna automaticky nepřenese know-how do domácí ekonomiky. Jen se mění otázka. Už nejde pouze o to, kdo bude ve Vietnamu vyrábět, ale čím dál víc také o to, kdo tam bude navrhovat, vyvíjet a nakonec vlastnit výslednou technologii.

A pak je tu VinFast, což je možná nejlepší pojistka proti tomu, aby celý tenhle text sklouzl do reklamy na „nový Vietnam“.

Firma expandovala rychle, utrácela obrovské částky, narazila v zahraničí a pořád bojuje s profitabilitou. Tento týden přibrzdila část plánů na lokální výrobu několika modelů v Indii. Současně GSM, taxislužba úzce propojená s VinFastem, plánuje vstoupit do USA, Švédska a Nizozemska a později dál do Evropy.

Je v tom ambice, kapitál, riziko, trochu megalomanie a docela hodně otazníků. Čili vlastně naprosto normální moderní průmysl.

A to je možná ta část současného Vietnamu, která se do starého obrazu vejde nejhůř. Ne že by se země najednou proměnila ve futuristické místo bez chudoby a problémů. Spíš má stále častěji problémy přítomnosti místo problémů, které jí Evropa přidělila z minulosti.

Drahé byty, přetížené metropole, dlouhé dojíždění z periferie, stárnoucí populace, firmy expandující rychleji, než vydělávají, nedostatek kvalifikovaných lidí, tlak na infrastrukturu a rozdíl mezi velkým městem a venkovem.

Méně romantické než rýžové pole.

Rozhodně současnější.

A přesto se o Vietnamu pořád podivuhodně snadno mluví v minulém čase. Válka. Kolonie. Komunismus. Levná práce.

Je zvláštní, jak selektivní dokáže být globalizace. Peníze cestují skoro okamžitě. Výrobní řetězce oběhnou půl světa. Člověk v Praze si může během několika sekund koupit něco vyrobeného v Bắc Ninh. Ale jeho představa místa, odkud ta věc přišla, může být klidně patnáct let stará.

A týká se to samozřejmě i opačného směru. Ve Vietnamu existují stejně zjednodušené představy o Evropě, západních platech a tom, jak snadno se tady žije. Žádná strana nemá monopol na zastaralé mentální mapy.

U Vietnamu je teď ale rozdíl mezi mapou a územím obzvlášť viditelný. Internet je v globální top 10. Saigon plánuje stovky kilometrů městské železnice. 2G končí. Stát honí polovodiče a AI. Vietnamské firmy zkoušejí zahraniční trhy a někdy si při tom docela natlučou. Byty ve velkých městech stojí částky mimo dosah spousty mladých lidí, zatímco o pár desítek kilometrů dál může být nájem dramaticky nižší a účet se pouze přesune z peněz do času.

To není chudý starý Vietnam ani naleštěný „nový Vietnam“. Je to prostě Vietnam teď.

Možná Vietnam nemusí dokazovat, že je moderní. My si jen potřebujeme občas zkontrolovat, jestli naše představa o něm není několik verzí pozadu.

Skútry jsou pořád na ulici. Phở je pořád phở. Rýžová pole taky nikam nezmizela. Jen vedle toho všeho běží 5G, platí se QR kódem, zdražují byty a někde se už kreslí další trasa metra.

Evropská cache se časem snad obnoví.