Kolik let potřebuje změna, aby se stala tradicí

Neděle má zvláštní schopnost proměnit obyčejné činnosti v něco, co působí důležitěji, než možná skutečně je. Jídlo se nepodává jen proto, že máme hlad. Někdo prostře stůl způsobem, který se v rodině opakuje celé roky. Někdo zavolá příbuzným, přestože si během týdne neměli mnoho co říct. Někdo jde na návštěvu, někdo se jí obratně vyhne a někdo uvaří jídlo, které se v neděli vaří, protože se v neděli vařilo vždycky. Právě to slovo mě zajímá. Vždycky je totiž často mnohem kratší doba, než si připouštíme. Může znamenat od našeho dětství, od svatby rodičů nebo od chvíle, kdy babička změnila recept, protože neměla jednu surovinu, a nikdo už si nepamatuje, že předtím chutnal jinak. Může znamenat posledních čtyřicet let, což je z pohledu člověka skoro věčnost, ale z pohledu kultury jen několik opakování.

Přesto o tradicích mluvíme, jako by byly objeveny společně s gravitací. Jako by tu nikdy nebyl okamžik, kdy danou věc někdo udělal poprvé. Jenže ten okamžik existovat musel. Každá tradice byla jednou novinka, něčí nápad, praktické řešení, převzatý zvyk nebo náhoda, která se osvědčila. Možná šlo o malou změnu, proti níž tehdy někdo protestoval, protože takhle se to přece nikdy nedělalo. Potom se nový způsob jednou zopakoval, pak znovu a nakonec už nikdo nepotřeboval vysvětlovat proč. Každá tradice byla jednou změnou, která dostala dost času na to, aby zapomněla, že je změnou.

Na české vesnici lze rychle zjistit, že tradice není jedna pevná věc. Stačí přejet několik kilometrů. V jedné obci se něco dělá v sobotu, ve druhé v neděli. Někde jde průvod jednou cestou, jinde opačně. Liší se písně, oblečení, výzdoba, pořadí událostí i to, kdo má co říkat. Každá vesnice přitom může být přesvědčená, že právě její verze je ta správná. To je na tradicích vlastně krásné. Nejsou to průmyslově vyráběné předměty se stejným návodem. Přizpůsobují se místu, dostupným věcem, konkrétním lidem a tomu, co je komunita ochotná dál opakovat. Zároveň je v tom ale malý rozpor. Pokud připouštíme, že tradice může mít v každé vesnici jinou podobu, proč potom mluvíme o tradičním životě, tradiční rodině nebo tradičních hodnotách, jako by existovala jen jedna jejich správná verze? Jak může být tradice pružná, když jde o recept, kroj nebo místní slavnost, ale náhle naprosto nehybná, když se začne mluvit o tom, kdo smí s kým žít?

Možná proto, že v takové chvíli už nejde jen o tradici. Jde také o moc rozhodovat, čí život působí dostatečně známě, aby mohl být označen za správný.

Vyrůstala jsem mezi českým venkovem a vietnamským domovem, takže jsem poměrně brzy zjistila, že věta „u nás se to dělá takhle“ může označovat několik zcela odlišných věcí zároveň. V jednom prostředí bylo samozřejmé něco, co v druhém potřebovalo vysvětlení. Některé věci se doma dodržovaly, protože pro nás byly skutečně důležité. Jiné proto, že by bylo složitější vysvětlovat, proč jsme je tentokrát neudělali. A další se měnily potichu, bez rodinné porady a bez slavnostního oznámení, že právě modernizujeme kulturní dědictví. Vietnamské tradice navíc nejsou o nic jednotnější než české. Liší se rodina od rodiny, region od regionu a generace od generace. Něco, co jeden člověk popíše jako naprostý základ, může jiná rodina dělat úplně jinak nebo vůbec. To ovšem lidem nebrání mluvit o vietnamské kultuře v jednotném čísle, jako by šlo o jednu dlouhou příručku, kterou jsme při narození všichni dostali a následně se jí přesně řídili.

Ve skutečnosti jsou tradice mnohem neuspořádanější a právě proto také živější. Cestují s lidmi. Mění se podle dostupných surovin, pracovních směn, velikosti bytu, rodinné situace a země, v níž se právě nacházíme. Něco, co se ve Vietnamu děje veřejně a přirozeně, se v českém prostředí přesune do kuchyně nebo obývacího pokoje. Některé věci se zjednoduší, jiné naopak začneme dodržovat důsledněji, protože se z běžného zvyku stane spojení s místem, které už není každodenně na dosah. Diaspora někdy uchová tradici ve stavu, v jakém si ji pamatuje, zatímco země původu se mezitím posune dál. Člověk se potom vrátí do Vietnamu s představou, že přiváží něco velmi tradičního, a zjistí, že tam už se to dávno dělá jinak. To, co mělo být návratem ke kořenům, se ukáže spíš jako rodinná fotografie těch kořenů pořízená před několika desetiletími. Není kvůli tomu méně opravdová. Jen nikdy nebyla neměnná.

Možná právě tady začíná rozdíl mezi tradicí a historickou rekonstrukcí. Tradice nemusí přesně kopírovat minulost. Potřebuje nést význam, který lidé stále rozpoznávají. Mám tradice ráda. Mám ráda věci, které se opakují a vytvářejí pocit návaznosti. Rodinná jídla, určité způsoby přípravy, věty, které se doma říkají tak dlouho, až už nikdo neví, kdo je řekl první, i gesta, která se nemusejí vysvětlovat. Drobnosti, díky nimž člověk pozná, že se vrátil někam, kde jeho přítomnost není překvapením. Tradice může být forma paměti, kterou si tělo osvojí dříve než hlava.

🗒️ Možná bychom se proto neměli ptát pouze na to, zda je něco tradiční. Užitečnější je ptát se, co tím chráníme, komu to slouží, koho to spojuje a koho to nutí zmenšit se, aby se do tradice vůbec vešel.

Problém nezačíná u tradice samotné. Začíná ve chvíli, kdy je prohlášena za nedotknutelnou právě těmi lidmi, kteří si z ní vybrali jen části odpovídající jejich současným potřebám. Moderní život je plný věcí, které by naši předkové nepoznali. Změnil se způsob práce, bydlení, cestování, komunikace, jídla i vztahů. Přijímáme technologie, globální obchod, rychlou dopravu, moderní lékařství, internet a stovky drobných pohodlí, aniž bychom se každé ráno ptali, zda jsou dostatečně tradiční. Přesto se tradice často objeví jako argument v jedné velmi konkrétní chvíli. Když někdo žije jinak. Když žena nechce plnit roli, která pro ni byla připravena. Když rodina nevypadá podle očekávání. Když člověk odmítne poslouchat autoritu jen proto, že je starší. Nebo když si někdo dovolí říct, že zvyk, který ostatním připadá posvátný, jemu působí bolest.

Najednou slyší, že se na některé věci nesahá. Jenže sahalo se na ně vždycky. Pouze se tomu později přestalo říkat změna.

Výraz tradiční hodnoty je v tomhle obzvlášť zvláštní. Zní pevně, bezpečně a důvěryhodně, ale většinou zůstává velmi neurčitý. Patří mezi ně rodina, péče, odpovědnost, věrnost, úcta nebo pomoc slabším? S tím vším se dá souhlasit. Jenže žádná z těchto hodnot sama neurčuje, jakého pohlaví musejí být dva lidé, kteří spolu žijí. Neříká, že žena musí nést větší část péče, že dítě vyrůstající s jedním rodičem dostává méně lásky nebo že rodinný klid musí být vykoupen mlčením jednoho člena rodiny. Hodnota a její historická podoba nejsou totéž. Péče může být tradiční hodnota, ale nemusí ji vždy vykonávat stejný člověk. Rodina může být tradiční hodnota, ale každá rodina nemusí mít stejný půdorys. Úcta může být tradiční hodnota, ale neznamená poslušnost bez možnosti otázky.

Někdy navíc lidé, kteří se nevejdou do údajně tradičního modelu, naplňují jeho deklarované hodnoty lépe než ti, kteří jeho formu splňují dokonale. Člověk může mít správnou svatbu, správný počet dětí a správně působící rodinnou fotografii, a přesto v jeho domově nemusí být mnoho péče, bezpečí ani úcty. A naopak někdo může žít způsobem, který se do starého obrázku nevejde, ale každé ráno vstát, připravit jídlo, zaplatit účty, postarat se o druhé a zůstat přítomný. Co z toho je skutečná hodnota a co pouze správná výzdoba správně rozpoznatelná forma?

Tradice může být prostřený stůl. Neměla by se však změnit v seznam lidí, kteří si k němu nesmějí sednout.

Podobný rozdíl vnímám i v tom, jak se zachází s českými a vietnamskými tradicemi. Když český člověk chrání svůj zvyk, bývá to popisováno jako úcta ke kořenům. Když totéž udělá vietnamská rodina, může to být vykládáno jako uzavřenost nebo neochota přizpůsobit se. Česká tradice je kultura. Vietnamská tradice se někdy stává „specifikem“, které je nutné vysvětlit, přeložit a ujistit okolí, že nepředstavuje hrozbu. Přitom ani jedna kultura nežije ve vakuu. České tradice jsou plné vlivů, které přišly z jiných zemí, náboženství, historických období a společenských vrstev. Vietnamské tradice také vznikaly ve styku s regionálními, náboženskými, koloniálními a moderními vlivy. Čistá a nedotčená kultura je spíše romantická představa než skutečný život. To však neznamená, že na tradicích nezáleží. Znamená to jen, že jejich hodnota nevychází z čistoty, ale z toho, co pro lidi nesou.

Některé tradice nám připomínají, odkud pocházíme. Jiné vytvářejí rytmus roku nebo spojují generace, které spolu jinak neumějí příliš mluvit. Někdy je snazší společně připravovat jídlo než společně pojmenovat city. Někdy se péče schová do otázky, zda jsme jedli, protože přímé „mám tě ráda“ by v dané rodině znělo skoro podezřele. Jiné tradice ale přežívají hlavně proto, že nikdo nechce být první, kdo se zeptá, jestli je ještě potřebujeme. Rodina něco připravuje, všichni si při tom stěžují, během příprav se několikrát pohádají a nakonec řeknou, že příští rok to samozřejmě musí udělat znovu. Někdy je to láska. Někdy pouze kolektivní neschopnost přiznat, že nás určitá věc už netěší.

Možná ale není nutné vybírat mezi úplným zachováním a úplným odmítnutím. Tradici lze upravit, přeložit, zjednodušit nebo přenést jinam. Můžeme z ní něco opustit a něco ponechat. Můžeme ji dál vykonávat proto, že chceme, ne proto, že se bojíme reakce lidí, kteří ji s námi ani nebudou vykonávat. Tradice, kterou si člověk vědomě zvolí, nemusí být méně opravdová než tradice, kterou poslušně zdědil. Možná je naopak opravdovější, protože její pokračování není automatické. Je to rozhodnutí.

V neděli se tedy klidně může sejít rodina. Může se uvařit jídlo, které se vaří vždycky. Můžeme použít stejný ubrus, stejné nádobí a zopakovat stejné drobné hádky. Některé věci mají cenu právě proto, že se vracejí. Jen bych byla opatrná s tvrzením, že se na ně nesmí sahat. Na tradice se sahalo odjakživa. Každá generace něco přesunula, přidala, vynechala nebo pochopila po svém. Dokonce i rozhodnutí zachovat věc beze změny je současným rozhodnutím, nikoli pasivní poslušností minulosti.

Nejlepší způsob, jak tradici chránit, možná není uzamknout ji před otázkami. Možná stačí vědět, proč ji stále neseme.