Překladač umí slovo přítel. Vztah už ne.

Jsem vietnamská Češka, takže jsem si zvykla, že dvě správně přeložená slova nemusí znamenat úplně stejnou věc. Překladač je může položit vedle sebe, spojit je rovnítkem a tvářit se, že tím svou práci dokončil. Jenže někdy přeloží slovo a nechá za sebou vztah, který se do druhého jazyka nevešel.

Nedávno jsem se tak zamyslela nad úplně obyčejným slovem přítel. Ne nad konkrétním člověkem, ale nad tím, koho jsme vůbec ochotní tak nazvat. Kolikrát se s někým musíme vidět, co spolu musíme zažít a kolik toho o sobě musíme vědět, než se ze známého stane kamarád a z kamaráda přítel? Je mezi těmi slovy skutečný rozdíl, nebo si jejich hranice každý posouváme podle sebe?

V češtině o někom můžu říct, že je to známý, kamarád nebo přítel. Na papíře to vypadá jako docela použitelná stupnice. Známý je člověk, kterého znám. Kamarád je někdo, s kým mám přátelský vztah. Přítel by měl být člověk bližší, někdo, komu důvěřuju a s kým mě pojí víc než společné místo, práce nebo záliba. Také české slovníky popisují kamaráda jako druha, společníka či přítele, takže už samotné definice ukazují, že hranice nejsou úplně ostré.

V běžném životě je to ještě méně uklizené. Známou můžu znát patnáct let a nevědět o ní téměř nic. Kamarádku můžu znát několik měsíců a říct jí věci, které neslyšela ani část mé rodiny. Člověk, kterého označím jako „dobrého kamaráda“, může být ve skutečnosti jedním z nejbližších lidí v mém životě. A slovo přítelkyně může označovat velmi blízkou ženu, jenže většina Čechů si při něm nejprve představí romantický vztah.

Čeština si totiž jednu část slovní zásoby pro přátelství tak trochu pronajala romantice. Když řeknu „moje přítelkyně“, nezní to jako žena, se kterou občas chodím na kávu. Zní to jako žena, se kterou chodím. U slova přítel je to podobné. Věta „přijdu s přítelem“ obvykle nevyvolá představu spolužáka, kterého znám od základní školy.

Proto se často schováme do bezpečného slova kamarád. Je dost blízké, aby vztah nezněl chladně, ale zároveň dost otevřené, aby po něm nemuselo následovat vysvětlování. Může označovat člověka z práce, spolužačku, bývalého souseda, někoho z internetu i osobu, která zná všechny naše katastrofální životní volby a přesto nám pořád zvedá telefon.

Možná proto někdy nazýváme kamarády i lidi, kteří pro nás znamenají mnohem víc. Ne proto, že bychom jejich význam zmenšovali, ale protože nejsilnější české slovo pro platonickou blízkost zní v mnoha větách jako oznámení vztahového statusu.

A pak je tu věta „jsme jen kamarádi“. Slovo jen v ní odvede zvláštní práci. Z přátelství se najednou stane nižší patro, čekárna před romantikou nebo varianta, která zbyla poté, co se nestalo něco údajně důležitějšího. Jako by blízkost bez sexuálního či partnerského vztahu automaticky znamenala menší blízkost.

Přitom kamarádka může být člověk, který o mně ví víc než většina partnerů, které jsem kdy měla. Může být spolehlivější, déle přítomná a praktičtěji milující. Jen na ten vztah nemáme jedno slovo, které by znělo dost silně, přesně a zároveň jednoznačně platonicky.

Možná tedy v češtině nemáme málo slov pro přátelství. Možná jsme jen jedno z těch nejsilnějších nechali odejít jinam.

Ve vietnamštině se jako překlad slova přítel nejčastěji objeví bạn. Je to správně, ale pouze takovým tím způsobem, jakým bývá správný překladač. Dá vám použitelnou odpověď a vynechá polovinu toho, co se mezi lidmi skutečně odehrává.

Nejprve existuje người lạ, cizí člověk. Někdo, koho neznám, s kým zatím nemám společnou historii ani vzájemné místo ve svém životě. Když se poznáme, může se z něj stát người quen, člověk, kterého znám. To může být sousedka, zákaznice, známý rodiny, někdo ze školy, člověk, kterého pravidelně potkávám, nebo někdo, s kým se občas bavím.

Uvnitř této široké skupiny se mohou objevit bạn, přátelé, a mezi nimi bạn thân, blízcí přátelé. Nejde ale o úřední stupnici. Neexistuje okamžik, kdy by člověk splnil předepsaný počet setkání a automaticky postoupil z người quen na bạn. Tyto kategorie se překrývají a jejich hranice vznikají podle důvěry, společných zážitků, věku, sdíleného prostředí i toho, jaké místo si lidé navzájem vytvořili ve svém životě. Vietnamské členění mezilidských vztahů skutečně pracuje s kategoriemi cizích lidí, známých, přátel a blízkých lidí, které se nepřekrývají jako jednoduchý žebříček, ale spíš jako několik kruhů.

Blízký přítel může časem patřit také mezi người thân, tedy mezi blízké lidi, přestože není biologickou rodinou. A právě to mi připadá důležité. Rodina nemusí být jen otázkou společné krve. Někdo se může stát „člověkem blízkým“ tím, že svou blízkost dostatečně dlouho dokazuje.

Samotné bạn navíc není jen označení přítele. Může být také způsobem, jak někoho oslovit, především mezi mladšími lidmi podobného věku. Ve slově tak zůstává myšlenka určité rovnosti a vrstevnictví. Člověk je vedle mě, ne nade mnou ani pode mnou.

Bạn bè znamená přátele jako skupinu. Bạn học je spolužák nebo spolužačka. Bạn đời je životní partner nebo partnerka. Bạn trai je přítel ve smyslu boyfriend a bạn gái přítelkyně ve smyslu girlfriend. Stejný základ se tedy dokáže posouvat od člověka ze školy přes blízkou přítelkyni až k životní partnerce. Překlad friend nebo přítel bez kontextu není špatně. Jen není hotový.

Pro blízkého přítele máme bạn thân. To už není člověk, jehož jméno znám a jehož příspěvky občas vidím na internetu. Je v tom důvěra, sdílené soukromí a pocit, že se před sebou nemusíme neustále představovat v nejlepší verzi. Bạn thânje blízký přítel, s nímž sdílíme osobní pocity, tajemství a vzájemnou podporu.

Ještě vzácnější je tri kỷ. To slovo se může překládat jako důvěrník, hluboce blízký přítel nebo spřízněná duše. Nemusí jít o romantického partnera. Jde spíš o někoho, kdo rozumí nejen tomu, co říkáme, ale i tomu, co jsme nedokázali říct správně.

Tri kỷ tedy není prostě člověk, se kterým trávím hodně času. Je to někdo, kdo zná moje skutečné já, nebo se mu alespoň přiblížil natolik, že před ním nemusím pokaždé překládat sama sebe. I slovníky tento výraz převádějí spíš jako důvěrníka, velmi blízkého přítele či soul mate než jako obyčejného kamaráda.

Můžeme mít hodně bạn bè, několik bạn thân a možná jednoho člověka, kterého bychom bez váhání nazvali tri kỷ. Někdo takového člověka nepotká vůbec. Ne proto, že by neměl přátele, ale protože být oblíbený, být blízký a být skutečně pochopený nejsou stejné věci.

Na vietnamštině mě ale nejvíc nezajímá počet výrazů pro přátele. Mnohem zajímavější je, že vztah mezi lidmi není uložený pouze v podstatném jménu. Je přítomný pokaždé, když spolu promluví.

V češtině řeknu „já“ a „ty“. Tato zájmena sama o sobě neprozradí, jestli mluvím s mladší sestrou, starší kolegyní, cizím člověkem, partnerkou nebo nejlepší kamarádkou. Můžu změnit tón, vykání, slovní zásobu nebo oslovení, ale základní zájmena zůstávají relativně neutrální.

Ve vietnamštině úplně neutrální „já“ a „ty“ pro všechny situace prakticky nefunguje. Musím nějak určit, kdo jsem já vzhledem k tobě a kdo jsi ty vzhledem ke mně.

Můžeme být anh a em, starší bratr a mladší sourozenec. Můžeme být chị a em, starší sestra a mladší sourozenec. Tato slova se používají i mezi lidmi, kteří nejsou příbuzní. Záleží na věku, genderu, postavení, blízkosti a situaci.

Starší žena může být chị, o něco starší muž anh. Člověk věku našich rodičů může být cô, chú nebo bác. Výrazně starší lidé mohou být ông a bà. Mladší člověk může být em, cháu nebo con. Konkrétní volba se navíc může měnit podle regionu, rodiny a situace.

Nejde pouze o zdvořilost. Každá dvojice vytváří konkrétní vztah. Když řeknu em o sobě, současně přijímám mladší pozici vůči člověku, kterého nazývám anh nebo chị. Když někdo použije chị o sobě a em pro mě, neoznamuje pouze naše věkové pořadí. Nastavuje způsob, jakým se budeme navzájem vnímat a oslovovat.

Vietnamština proto při prvním setkání často potřebuje informace, které mohou Čechům připadat osobní. Kolik ti je? Jsi starší, nebo mladší? Jak tě mám vlastně oslovit? Není to vždy zvědavost na datum narození. Někdy je to praktická jazyková nutnost. Bez přibližného věku druhého člověka totiž nemusím vědět, kdo jsem v následující větě.

Vietnamská oslovení opravdu vyjadřují věk, společenské postavení, vzájemný vztah i postoj mluvčího a příbuzenské výrazy běžně fungují jako zájmena také mezi nepříbuznými lidmi.

K dispozici jsou i méně příbuzenské varianty. Tôi může fungovat jako poměrně neutrální a zdvořilé „já“, ale v některých blízkých situacích zní odstupně. Mezi vrstevníky se může používat tớ a cậu, měkčí a přátelštější dvojice. Mezi velmi blízkými lidmi může zaznít tao a mày. Od cizího člověka by tato slova mohla znít hrubě, povýšeně nebo agresivně. Mezi přáteli však mohou vyjadřovat takovou míru důvěrnosti, při které už nikdo nepotřebuje zdvořilý obal.

Právě změna oslovení může někdy říct víc než celý rozhovor. Lidé se mohou sblížit a přejít k osobnějším výrazům. Mohou se pohádat a náhle změnit způsob oslovení tak, že se mezi nimi během jediné věty objeví odstup, chlad nebo agrese. Mohou se znovu usmířit a vrátit vztah tam, kde byl.

V češtině se můžeme přestat oslovovat zdrobnělinou nebo začít někomu znovu vykat. Ve vietnamštině je podobná změna zabudovaná mnohem hlouběji do běžného fungování jazyka. Volba oslovení může vyjadřovat respekt, náklonnost, solidaritu, odstup i pohrdání.

Překladač převede slovo. Neřekne vám, kým se vedle toho člověka stáváte.

To je podle mě důležitější než hledat přesný počet vietnamských stupňů přátelství. Vietnamština nemá jen několik různých cedulek, které nalepí na hotové vztahy. Nutí nás vztah znovu určit téměř pokaždé, když otevřeme ústa.

Když tedy o někom řeknu bạn, je to jen část informace. Způsob, jakým se potom navzájem oslovujeme, může prozradit mnohem víc. Může ukázat, kdo je starší, kdo přijal jakou roli, zda jsme si blízcí, zda se držíme zdvořilé vzdálenosti nebo zda už jsme ve fázi, kdy si můžeme dovolit mluvit bez ochranného obalu.

Jako vietnamská Češka to vnímám možná trochu ostřeji. V češtině můžu dlouho zachovat neurčitost. Můžu říkat kamarádka a nechat posluchače, aby si vztah představil podle sebe. Ve vietnamštině někdy prozradím jeho strukturu dřív, než vůbec vysvětlím, odkud se známe.

Anglické friend proti tomu působí skoro osvobozujícím dojmem. Nemusím znát věk člověka, společenské postavení ani přesný stupeň důvěry. Můžu ho jednoduše označit jako friend.

Angličtina samozřejmě zná acquaintance, buddy, pal, mate, close friend, best friend, confidant a další výrazy. Jenže základní friend je velmi široké. Může to být člověk, kterého znám od dětství, někdo z práce, spolubydlící, bývalý spolužák, člověk z internetu i někdo, s kým jsem se osobně setkala jednou.

Věta „a friend of mine“ často neříká, jak blízký vztah máme. Spíš oznamuje, že daný člověk není úplně cizí a že mezi námi existuje nějaké společenské spojení. Přesnou vzdálenost si posluchač doplní z dalšího kontextu, nebo ji nezjistí vůbec.

Pak přišly sociální sítě a udělaly ze slova friend technickou kategorii. Najednou se člověk mohl stát přítelem stisknutím tlačítka. Přátelství získalo datum vzniku, seznam, počet a možnost hromadného procházení. Vedle člověka, který nás držel za ruku v nemocnici, se ocitl někdo, koho jsme potkali na konferenci před deseti lety a od té doby si jen automaticky přejeme k narozeninám.

Platforma samozřejmě netvrdila, že všechny vztahy jsou stejně hluboké. Jen je uložila do stejné databázové kolonky. Facebook dodnes popisuje přidání člověka jako „adding a friend“, tedy přidání přítele, přestože samotné spojení vypovídá jen o tom, že si účty navzájem zpřístupnily část svého obsahu.

Mít tři sta přátel zní v online prostředí normálně, přestože nikdo nemá tři sta lidí, kterým by zavolal v krizové situaci. Číslo označuje síť kontaktů, ne počet hlubokých vztahů. Technologie si vypůjčila emocionální slovo, odstranila z něj podmínku důvěry a použila ho jako název spojení mezi dvěma účty.

Možná jsme si tím přátelství zdemokratizovali. Spíš jsme vytvořili jednu technickou kategorii pro vztahy, které spolu nemají téměř nic společného.

Právě proto může anglické „my friend“ znít v některých kulturách příliš rychle a v jiných úplně normálně. Když někdo označí nového známého za friend po druhém společném obědě, nemusí tím slibovat celoživotní loajalitu. Když člověk z prostředí, kde se silnější označení používá opatrně, slyší stejné slovo, může mu přisoudit mnohem větší váhu.

Ani jeden nemusí lhát. Jen každý poslal stejné slovo z jiné kulturní adresy.

Polština dokáže některé mezistupně pojmenovat viditelněji než čeština. Znajomy nebo znajoma je člověk, kterého znám. Může to být sousedka, bývalý spolužák, někdo z práce nebo člověk, kterého pravidelně potkávám. Samotné slovo ještě neříká, že mezi námi existuje důvěra nebo větší blízkost. Jen už si nejsme cizí.

Pak je tu kolega nebo koleżanka. V češtině tato slova téměř automaticky spojujeme s prací nebo školou, v polštině ale mohou označovat také člověka, se kterým máme běžný přátelský vztah. Může to být spolužačka, parťák z posilovny, někdo, s kým chodíme ven, nebo člověk, se kterým si pravidelně píšeme. Je nám spolu dobře, ale ještě to nemusí být vztah postavený na úplné důvěře.

A potom je tu przyjaciel nebo przyjaciółka. To už není jen někdo, s kým se ráda bavím. Je to člověk, se kterým mě spojuje vztah založený na upřímnosti, náklonnosti, důvěře a vzájemné pomoci. Přesně tak polské slovo definuje také tamní akademický slovník.

Polština tak poměrně přirozeně rozlišuje mezi člověkem, kterého znám, někým, s kým mám pravidelný přátelský kontakt, a osobou, kterou považuju za skutečného přítele. Ani tady samozřejmě nejde o úřední postup, při kterém se koleżanka po přesném počtu káv promění v przyjaciółku. Každý používá tato slova trochu jinak. Přesto samotný jazyk nabízí hranice, které čeština často musí doplňovat přídavnými jmény.

Čeština řekne kamarádka, dobrá kamarádka, velmi blízká kamarádka nebo jedna z mých nejbližších lidí. Polština může část té vzdálenosti uložit už do samotného podstatného jména.

A možná právě proto může Polák váhat, než někoho nazve przyjacielem. Nejde nutně o chlad nebo nedůvěřivost. Jen může mít pocit, že to slovo už něco slibuje.

Korejské chingu se také běžně překládá jako přítel. Jenže tradičně nejde jednoduše o každého člověka, se kterým máme blízký vztah. Chingu označuje především přítele stejného věku, často člověka narozeného ve stejném roce.

To neznamená, že Korejci nemohou mít hluboké vztahy s někým starším nebo mladším. Mohou. Jen takový člověk nemusí patřit do stejné jazykové kategorie.

Starší žena může být pro mladší ženu eonni. Pro muže může být starší žena noona. Starší muž může být podle genderu mluvčího oppa nebo hyeong. Mladší člověk může být dongsaeng. Tato označení vycházejí ze sourozeneckých vztahů, ale používají se mnohem šířeji.

Vztah tak může být velmi blízký, dlouhodobý a emocionálně důležitý, přesto do něj zůstává zapsaná věková hierarchie. Dva lidé mohou být téměř jako rodina, ale nebudou se označovat stejným způsobem jako vrstevníci.

Z českého pohledu to může působit zvláštně. Když se dva lidé znají deset let, sdílejí soukromí a navzájem se podporují, proč by měl jediný rok rozdílu měnit slovo, kterým svůj vztah pojmenují?

Jenže české přátelství také není bez společenských pravidel. Jen je máme umístěná jinde. Rozlišujeme tykání a vykání, pracovní hierarchii, akademické tituly nebo generačně odlišný způsob komunikace. Korejština tyto vztahy jednoduše nechává viditelnější.

Je na tom něco krásného i omezujícího. Jazyk poskytuje přesnou mapu postavení a člověk nemusí neustále hádat, jak formálně se má chovat. Současně ale téměř každý vztah do nějakého postavení zařadí. Přátelství se tak automaticky nestává prostorem úplné rovnosti. Rovnost je sama o sobě zvláštní kategorie vyhrazená především vrstevníkům.

Pro někoho může být taková struktura bezpečná. Pro jiného dusivá. Záleží na tom, zda v přesně definované roli slyší jistotu, nebo omezení.

Japonština zase ukazuje, že blízkost nemusí být založená pouze na soukromé intimitě. Běžné tomodachi označuje člověka, s nímž máme přátelský a rovnocenný vztah, společně trávíme čas nebo si navzájem důvěřujeme. Shinyū je velmi blízký přítel, člověk, před kterým můžeme být otevření a kterému skutečně důvěřujeme.

Zajímavější je ale nakama. To může být druh, společník, člen stejné skupiny nebo člověk, s nímž něco děláme. Může jít o spoluhráče, kolegu, člena klubu, člověka ze stejné komunity nebo někoho, s kým sdílíme cíl. Samotný japonský výklad slova začíná vztahem mezi lidmi, kteří společně něco vykonávají.

Podstatná tedy není vždy osobní důvěrnost. Podstatné může být to, že patříme k sobě v rámci určité činnosti nebo skupiny.

Někdo může být můj nakama, aniž bych mu svěřila svá nejhlubší tajemství. Jsme spojeni prací, sportem, projektem, cestou nebo společným úkolem. Zároveň se z takové příslušnosti může časem stát hluboká loajalita, protože jsme něco opakovaně zvládali společně.

Evropské jazyky často přemýšlejí o přátelství jako o vztahu mezi dvěma jednotlivci. Jak dobře se známe? Co si říkáme? Jak moc si důvěřujeme?

Nakama může místo toho položit jinou otázku: K čemu patříme společně?

Vztah nemusí nejprve vzniknout soukromou intimitou. Může vyrůst z příslušnosti. Jsme součástí stejného týmu, prošli jsme stejnou náročnou zkušeností, pracujeme na stejném cíli. Blízkost se neodehrává pouze tváří v tvář. Může vznikat také bok po boku.

Podobně filipínská barkada neoznačuje jednoho přítele, ale skupinu, partu nebo vrstevnický kruh, jehož členové mezi sebou mají hlubší přátelské vazby. Člověk tedy nemá pouze několik jednotlivých přátel. Má svou barkadu.

Taková skupina může vzniknout ve škole, v sousedství, v práci nebo kolem společného zájmu. Důležité není jen to, jaký vztah mám s každým členem zvlášť, ale i to, že patříme k sobě jako celek. Skupina má vlastní humor, společné vzpomínky, rituály, pravidla a představu loajality.

V dobré barkadě člověk není na problémy sám. Skupina může poskytnout praktickou pomoc, společnost i pocit, že někam patří. Stejná síla ale může vytvářet tlak. Pokud je důležité zachovat soulad a nezradit skupinu, může být těžké říct ne, vystoupit proti většině nebo přiznat, že se v partě necítím dobře.

S filipínskou skupinovou dynamikou souvisí také pakikisama, důraz na dobré vycházení, spolupráci a zachování harmonie. Výzkum filipínských vrstevnických skupin ukazuje, že právě pakikisama může posilovat důležitost již vytvořených vazeb uvnitř barkady.

Loajalita může chránit, ale také umlčovat. Příslušnost může člověku dát bezpečí, ale zároveň ho přimět, aby se přizpůsobil i ve chvíli, kdy se mu něco nelíbí.

To je další způsob, jak může jazyk přemýšlet o přátelství. Ne jako o řadě samostatných vztahů mezi mnou a jednotlivými osobami, ale jako o prostoru, do kterého společně patříme.

V mandarínštině je běžným slovem pro přítele péngyou. Pak ale existuje zhījǐ, člověk, který mě zná. Nejde jen o někoho, s kým trávím čas. Zhījǐ je důvěrník, blízký přítel, kterému se mohu svěřit a který mi hluboce rozumí. Cambridge tento výraz překládá právě jako velmi blízkého přítele či důvěrníka, kterému lze všechno svěřit.

Je zajímavé, jak často různé jazyky při popisu nejsilnějšího přátelství opustí společné aktivity a přesunou se k porozumění. Nejde už o člověka, se kterým chodím ven, ale o člověka, který mě zná. Vietnamské tri kỷ a čínské zhījǐ se v tomto potkávají.

Nejvyšší forma blízkosti možná nespočívá jen v loajalitě nebo délce vztahu, ale v pocitu, že vedle někoho nemusíme být vysvětlováni.

Čínský vztahový svět ale obsahuje také guanxi. To se někdy zjednodušeně překládá jako kontakty nebo známosti. Ve skutečnosti označuje síť osobních vztahů, v níž hrají roli důvěra, dlouhodobost, vzájemná pomoc, osobní vazby a očekávaná reciprocita.

Guanxi není synonymem přátelství. Může spojovat rodinu, bývalé spolužáky, obchodní partnery, kolegy i přátele. Nejde pouze o to, koho znám. Důležité je, jaký vztah mezi námi existuje, co jsme pro sebe udělali a jaká očekávání z toho plynou.

Vztah tak není jen emocionální stav. Je to také určitá infrastruktura důvěry. Když pro mě někdo něco udělá, nemusí jít o okamžitě vyčíslený dluh, ale může vzniknout očekávání, že vztah jednou nenechám jednostranný.

Právě tady se vztah stává kontroverzním. Z jedné strany může guanxi znamenat dlouhodobou důvěru v prostředí, kde člověk nechce všechno stavět jen na smlouvách a anonymních institucích. Znám tě, vím, jak se chováš, v minulosti jsme si pomohli a můžeme se na sebe spolehnout.

Z druhé strany se hranice mezi vzájemnou pomocí a zvýhodňováním může rozmazat. Kdy je použití kontaktu obyčejná lidská spolupráce a kdy už protekce? Kdy je laskavost součástí vztahu a kdy se z ní stává nátlak? Kdy je věrnost příteli ctnost a kdy vede k tomu, že někdo dostane práci, zakázku nebo výhodu bez ohledu na schopnosti a pravidla?

Také odborné popisy guanxi upozorňují, že sítě založené na důvěře a reciprocitě mohou někdy upřednostnit osobní závazky před obecnými pravidly a vést ke klientelismu, protekci nebo jiným neetickým praktikám.

Stejné dilema samozřejmě existuje i v Česku. Máme známé, kteří „někoho znají“. Máme kamarády na úřadě, rodinné kontakty, bývalé spolužáky a větu „já tam zavolám“. Rozdíl není v tom, že by vztahové sítě existovaly pouze v Číně. Rozdíl je v jejich kulturním pojmenování a v tom, jak otevřeně se počítá s dlouhodobou reciprocitou.

Guanxi ukazuje něco, co se do anglického friend nevejde vůbec. Člověk nemusí být můj nejbližší přítel, aby mezi námi existoval silný vztahový závazek. A někdo může být emocionálně blízký, aniž by byl součástí stejné sítě praktických protislužeb.

Blízkost, důvěra a závazek nejsou jedna osa. Mohou se překrývat, ale nemusí růst společně.

Když všechna tato slova položím vedle sebe, nevznikne jedna světová stupnice přátelství. Vznikne několik různých otázek.

Čeština se může ptát, zda je člověk známý, kamarád nebo někdo skutečně blízký, ale současně se snaží nezaměnit přátelství za romantický vztah. Vietnamština se ptá, jak dobře se známe, jak jsme staří, jaké máme vzájemné postavení a kým se stávám ve chvíli, kdy tě oslovím. Angličtina nabízí široký a pohodlný friend, který nechává skutečnou hloubku vztahu často nevyslovenou. Polština může rozlišit mezi člověkem, kterého pouze znám, někým, s kým mám běžný přátelský vztah, a skutečným přítelem, kterému důvěřuju. Korejština se ptá, zda jsme vrstevníci. Japonština dokáže oddělit soukromou blízkost od příslušnosti ke stejné skupině, týmu nebo cíli. Tagalog může přesunout pozornost z jednotlivého přítele na celou skupinu, která si vytváří společné „my“. Čínština rozlišuje běžného přítele, člověka, který nás opravdu zná, a vztahovou síť, v níž se důvěra propojuje se závazkem.

Každý z těchto jazyků tedy může považovat za důležité něco trochu jiného. Někde je rozhodující hloubka důvěry. Jinde věk a hierarchie. Jinde příslušnost ke skupině, společný úkol, schopnost porozumět nebo ochota vracet pomoc.

Přátelství přitom samozřejmě není vytvořené pouze jazykem. Lidé mohou prožívat vztah, pro který jejich jazyk nemá přesné slovo. Mohou existující slovo používat jinak než jejich rodiče, sousedé nebo slovník. Mohou si vypůjčit výraz z jiného jazyka, vytvořit vlastní přezdívku nebo se pojmenování úplně vyhnout.

Jazyk nás neuzamkne. Jen nám předem připraví určité přihrádky a jiné nechá postavit vlastníma rukama.

Jako vietnamská Češka někdy cítím, že nepřekládám pouze věty. Překládám také společenskou vzdálenost.

Musím vědět, jestli české „kamarádka“ odpovídá vietnamskému bạn, bạn thân nebo jen người quen. Musím odhadnout, zda anglické friend označuje skutečně blízkého člověka, nebo někoho, koho mluvčí prostě nechce zdlouhavě představovat. Musím vnímat, co se ztratí, když vietnamskou dvojici oslovení převedu na obyčejné „já“ a „ty“.

Někdy je překlad jednoduchý, protože přesná sociální struktura není důležitá. Jindy se do jednoho slova nevejde.

Když vietnamská žena nazve starší blízkou přítelkyni chị, neříká pouze „ty“. Přijímá vztah, v němž je druhá žena starší sestrou, přestože spolu biologicky nesouvisejí. Může v tom být respekt, něha, důvěra i očekávání určité péče.

Když si dva velmi blízcí lidé řeknou tao a mày, doslovný překlad může znít hruběji, než jak situaci skutečně prožívají. To, co by od cizího člověka byla urážka, může být mezi nimi důkazem, že už nepotřebují zdvořilostní zábradlí.

Když Čech označí někoho za kamaráda, nemusí tím vztah zlehčovat. Možná pouze používá jediné slovo, které mu nepřinese romantické nedorozumění.

Když někdo anglicky řekne friend, nemusí přehánět. Možná jeho jazyk jednoduše nechává přesnou hloubku vztahu nevyslovenou.

A když Polák nechce nového známého nazvat przyjacielem, nemusí být chladný. Možná bere to slovo jako závazek, který ještě nemůže poctivě slíbit.

Právě zde vznikají drobná mezikulturní nedorozumění. Jeden člověk slyší otevřenost, druhý povrchnost. Jeden slyší opatrnost, druhý odmítnutí. Jeden použije silné slovo jako zdvořilé zahrnutí, druhý ho přijme jako potvrzení hlubokého vztahu.

Oba mluví správně. Jen jejich slova mají jinou nosnost.

Mohla bych se pokusit vytvořit univerzální definici skutečného přítele. Byl by to člověk, kterému důvěřujeme, který nás zná, pomůže nám, nezradí nás, řekne nám pravdu a zůstane přítomný i tehdy, kdy zrovna nejsme zábavné.

Zní to dobře. Také to zní trochu jako popis člověka, který neexistuje.

Přátelé nejsou morální služby s nepřetržitým provozem. Mohou něco pokazit, nepochopit nás, nebýt dostupní, říct špatnou věc nebo potřebovat období, kdy se starají hlavně sami o sebe. Hloubka přátelství nespočívá v tom, že nikdy neselže. Možná spočívá spíš v tom, co vztah dokáže udělat se selháním.

Některé vztahy přežijí vzdálenost, ale ne každodenní blízkost. Některé fungují dokonale v jednom prostředí a mimo něj se rozpadnou. Můžeme mít kamarádku na cestování, kamaráda na dlouhé noční rozhovory, člověka, kterému zavoláme při technickém problému, a někoho, kdo jediný pozná, že naše „jsem v pohodě“ znamená přesný opak.

Nemusí existovat jeden člověk pro všechny části života.

Možná proto jsou jazykové rozdíly tak užitečné. Připomínají, že přátelství není jediný druh vazby s různou intenzitou. Může mít různé tvary.

S někým sdílíme minulost. S jiným hodnoty. S někým bezpečí. S jiným každodennost. Někdo nám dokonale rozumí, ale nedokáže nám prakticky pomoct. Jiný možná nerozumí každé vrstvě naší osobnosti, ale přijede ve dvě ráno s nářadím a neptá se, proč jsme zase něco pokazily.

Který z nich je skutečnější přítel?

Jazyk by možná rád vybral jedno slovo. Život většinou nechá několik správných odpovědí.

Pojmenování navíc není nevinné. Když o někom poprvé řeknu, že je můj přítel nebo moje kamarádka, nejsem jen zapisovatelkou objektivního stavu. Něco tím potvrzuju.

Dávám vztahu veřejné místo. Říkám druhým lidem, že tato osoba patří do mého života. Možná to říkám i sama sobě.

Stejně tak může bolet, když člověk, kterého považujeme za blízkého, o nás řekne „to je jen známá“. Nemusel nás chtít ponížit. Možná jen používá slova opatrněji. Přesto v tom uslyšíme rozdíl mezi vztahem, který žijeme, a vztahem, který je ochoten pojmenovat.

Někdy se dvě osoby neshodnou ani na tom, zda jsou přátelé. Jedna cítí blízkost, druhá pouze příjemný kontakt. Jedna považuje sdílení soukromých věcí za důkaz vztahu, druhá je sdílí snadno s mnoha lidmi. Jedna chápe každodenní psaní jako intimitu, druhá jako zvyk.

Ani přátelství tedy nemusí být vzájemně potvrzené ve stejné míře.

Sociální sítě nám umožnily označit spojení mezi účty za přátelství bez jakéhokoli rozhovoru. Skutečný život bývá složitější. Nemá tlačítko, na kterém se oba shodneme, že jsme právě změnili kategorii.

Přechod se často stane potichu. Jednou zjistím, že už tomu člověku nevyprávím jen to, co se stalo, ale také to, jak se kvůli tomu cítím. Že mu nepíšu pouze tehdy, když mám téma. Že se přestávám hlídat. Že nemusím přemýšlet, jestli obtěžuju.

A možná právě v tu chvíli začíná přátelství, i když jsme ho ještě nijak nenazvaly.

Slovo nepopisuje pouze vztah. Někdy ho také vytváří.

Když zadám do překladače české přítel, vietnamské bạn, polské przyjaciel, korejské chingu, japonské tomodachi nebo čínské péngyou, velmi pravděpodobně dostanu anglické friend.

Technicky je to správně.

Jenže z výsledku nezjistím, zda musí být člověk stejně starý. Nezjistím, zda jde o jednotlivce, nebo celou skupinu. Nezjistím, zda se od něj čeká praktická reciprocita, dlouhodobá loajalita nebo hluboké porozumění. Nezjistím, zda slovo zní běžně, vzácně, romanticky nebo téměř rodinně.

Překladač neví, jestli bych tomu člověku půjčila peníze. Jestli bych mu dala klíče od bytu. Jestli může bez pozvání otevřít lednici. Jestli zná moji rodinu. Jestli jsme spolu někdy přestaly mluvit a dokázaly se vrátit. Jestli si píšeme každý den, nebo jednou za rok a pokaždé pokračujeme tam, kde jsme skončily.

Nezná cenu, kterou konkrétní člověk za dané slovo zaplatil.

Možná tedy není nejzajímavější, kolik výrazů pro přítele má jeden jazyk. Počet slov se dá sepsat do tabulky, ale neřekne nám, jak lidé vztahy skutečně prožívají. Zajímavější je, co musí vztah splnit, aby si určité slovo zasloužil.

V jednom jazyce může být podmínkou důvěra. V jiném stejný věk. Někde společná cesta, jinde členství ve skupině, ochota pomoci nebo přijmout budoucí závazek. Jinde stačí, že člověka znám a mám ho ráda, zatímco přesnější stupeň blízkosti zůstane nevyslovený.

A někdy žádné existující slovo nestačí.

V češtině řeknu kamarádka, i když tím myslím jeden z nejdůležitějších vztahů svého života. Ve vietnamštině možná prozradím blízkost už tím, jak se vedle ní označím. V angličtině budeme obě friends, stejně jako stovky dalších kontaktů. V jiném jazyce by možná byla člověkem, který mě zná, sestrou bez společných rodičů, členkou mého kruhu nebo někým, kdo se mnou sdílí cestu.

Každá varianta zachytí něco pravdivého. Žádná nezachytí všechno.

Možná proto bychom neměli příliš rychle posuzovat, jak lehce nebo opatrně někdo používá slovo přítel. Nevíme, co v jeho jazyce slibuje. Nevíme, zda je to běžné označení, nebo téměř přísaha.

A možná bychom se občas měli méně ptát, kolik má člověk přátel, a víc přemýšlet nad tím, koho je vůbec ochotný tím slovem nazvat.

Protože překladač nám může říct, že dvě slova znamenají totéž. Až život ukáže, jestli unesou stejnou váhu.

A potom jsem záměrně vynechala ještě jednu kategorii, kterou žádný slovník nezná a překladač by ji nejspíš rozebral na součástky, a to jste vy, moje šmoulstvo.