Čísla si pamatují víc než já

Nechci, aby se z počasí stala další věc, přes kterou se tu rozdělíme na dva tábory. Už tak máme dost témat, u kterých se lidé nejdřív rozhodnou, komu patří, a teprve potom začnou přemýšlet. Vedro by přitom mohlo být docela obyčejná společná zkušenost. Něco, co člověk pozná dřív tělem než názorem. Přijde ven, nadechne se, přilepí se mu tričko na záda a v tu chvíli je vlastně úplně jedno, jestli má na klimatickou změnu připravený postoj.

Zároveň ale vím, že osobní pocit sám o sobě nestačí. Můžu mít dojem, že česká léta bývala jiná, protože mi je pětadvacet a v hlavě se mi plete dětství, školní prázdniny, panelákové odpoledne, rozpálený autobus, vesnický prach, zmrzlina z večerky a dospělost, ve které už člověk nesedí celé léto u vody, ale potřebuje fungovat. Paměť není meteorologická stanice. Umí být přesná v detailech a úplně nespolehlivá v měřítku.

Ale právě proto mi přijdou čísla užitečná. Ne jako klacek na lidi. Ne jako způsob, jak někomu říct: vidíš, tak mlč. Spíš jako zábradlí. Něco, čeho se dá chytit, když se vlastní dojem začne hádat s dojmem někoho jiného.

Protože ano, já si můžu pamatovat, že česká léta působila mírněji. Ale čísla si pamatují víc než já.

Když se člověk podívá na data pro Česko, příběh není moc složitý. Neznamená to, že každý den je teplejší než kdysi. Neznamená to, že už nikdy nepřijde chladný červen nebo deštivý srpen. Počasí pořád kolísá. Jenže dlouhodobě se celé prostředí posouvá. Český hydrometeorologický ústav uvádí, že průměrná roční teplota na území Česka roste od roku 1961 zhruba o 0,37 °C za deset let, a od roku 1991 už je tempo růstu vyšší než 0,5 °C za deset let. To zní jako malé číslo, dokud si člověk neuvědomí, že klima se nehýbe jako termostat v obýváku. U průměru celé země je půl stupně za dekádu hodně.

Rok 2024 byl v Česku nejteplejší od začátku této řady. Průměrná roční teplota byla 10,3 °C, tedy o dva stupně víc než normál 1991–2020. Zní to skoro neškodně, dokud se u toho člověk nezastaví. Dva stupně v jednom roce nad třicetiletým normálem nejsou „jen trochu tepleji“. Je to posunutý rám, ve kterém se potom dějí všechny ty konkrétní věci: dřívější jaro, delší teplé epizody, více dní, kdy se město drží tepla i večer, a léto, které se méně podobá pauze a víc zátěži.

U českého léta je podle mě nejdůležitější nemluvit jen o průměru. Průměr je slušný člověk v obleku, který se snaží znít klidně. Jenže my nežijeme v průměru. My žijeme v odpoledni, kdy je třiatřicet. V noci, kdy se neochladí. V bytě pod střechou. Ve vlaku bez klimatizace. Na zastávce, kde není stín. V kuchyni, kde vaříš, i když už vařit nechceš, protože teplo vaří tebe.

A právě tady se česká zkušenost mění nejviditelněji. Přibývá tropických dní, tedy dní s maximem alespoň 30 °C. Zároveň ubývá mrazových a ledových dní. Takže nejde jen o to, že léto občas víc pálí. Mění se i druhá strana roku. Zimy měknou. Dnů, kdy teplota spadne pod nulu, je dlouhodobě méně. Dnů, kdy teplota celý den nevyleze nad nulu, také ubývá. Český rok jako celek ztrácí starou rovnováhu mezi zimou, která uměla být opravdu zimou, a létem, které umělo být horké, ale ne tak často vyčerpávající.

🗒️ Malá poznámka k paměti: když říkám, že si něco pamatuju, neberu to jako důkaz. Beru to jako stopu. Data pak ukazují, jestli ta stopa vede někam, nebo jen do nostalgie.

U mě do toho vstupuje ještě jedna věc. Neznám léto jen z Česka. Od dětství jsem chodívala v létě i do Vietnamu, takže moje tělo má vlastně dva teplotní slovníky. Jeden český, kde třicítka dlouho znamenala „opravdu horký den“. A jeden vietnamský, kde je horko základní jazyk prostředí, ne výjimka.

Tohle je důležité, protože srovnávat Česko a Vietnam stylem „kde je víc stupňů“ je trochu hloupé. Vietnam byl a je teplejší. Letní normál se tam pohybuje úplně jinde než v Česku. Když v Česku řešíme, že se léto posouvá k častějším třicítkám, ve Vietnamu začínáme už z bodu, kde je horko běžný stav, do kterého se přidává vlhkost, monzun, městské teplo, beton, doprava, slabší noční úleva a rozdíl mezi severem, středem a jihem země.

Ve Vietnamu proto změna nepůsobí jako jednoduchá věta: „dřív bylo chladno, teď je horko.“ To by byla lež. Horko tam bylo vždycky. Přesnější věta je: horko, které už bylo součástí života, se stává delším, rekordnějším a v některých obdobích méně odpouštějícím.

A tady se moje paměť s čísly potkává trochu jinak než v Česku. V Česku si člověk všimne, že se něco, co bývalo výjimečnější, stává častějším. Ve Vietnamu si člověk spíš všimne, že něco, co bylo vždycky náročné, má ostřejší hrany. Nejde jen o maximální teplotu na teploměru. Jde o to, jestli se dá večer vydechnout. Jestli se tělo v noci vrátí do normálu. Jestli se horko po dešti na chvíli zlomí, nebo se jen promění v mokrou stěnu.

Dlouhodobá data pro Vietnam ukazují oteplování také. Celostátní průměrná teplota se mezi lety 1958 a 2018 zvýšila zhruba o 0,89 °C, tedy přibližně o 0,15 °C za dekádu. V novějších dekádách se trend zrychluje. Zprávy o vietnamském klimatu zároveň zmiňují přibývání horkých dní a vyšších maxim hlavně v severních a centrálních oblastech. Rok 2024 byl ve Vietnamu označen jako rok s nejvyšší průměrnou roční teplotou v historii měření. To není pocit turistky, která špatně snáší vlhkost. To je země, kde se horko zapisuje do zemědělství, práce, zdraví, elektřiny, migrace i obyčejného denního rytmu.

Když to postavím vedle sebe, vychází mi z toho docela prosté srovnání. Česko se za poslední čtvrtstoletí mění tak, že si toho může všimnout i člověk, který se o klimatologii nikdy nezajímal. Léto má víc dní, kdy je potřeba se před teplem chránit, nejen si ho užívat. Zima má méně dní, které působí opravdu zimně. Jaro a podzim se občas chovají, jako by nevěděly, jestli mají být přechod, nebo další varianta léta.

Vietnam se mění jinak, protože jeho startovní čára je úplně jinde. Tam nejde o překvapení, že je v létě horko. Jde o to, že hranice snesitelnosti se posouvá v prostředí, které už bylo teplotně náročné. O jeden stupeň víc v mírném klimatu a o jeden stupeň víc ve vlhkém tropickém létě nejsou pro tělo stejná zkušenost. V obou případech je to číslo. Ale tělo ho čte jiným písmem.

A možná právě proto mi vadí, když se z toho dělá kulturní válka. Jedna strana začne mluvit, jako by každý horký den byl samostatný důkaz konce světa. Druhá začne odpovídat, že horko bylo vždycky, protože i kdysi se chodilo na koupaliště a babička taky zažila třicítky. Jenže obě tyhle věty míjejí to hlavní. Ano, horko bylo vždycky. Ano, jednotlivé extrémy existovaly i dřív. Ale otázka není, jestli někdy v minulosti bylo vedro. Otázka je, jak často, jak dlouho, v jakém ročním období, s jakými nocemi, s jakými zimami a v jakém průměru.

To je ten rozdíl mezi vzpomínkou a klimatem. Vzpomínka si pamatuje jeden den. Klima si pamatuje všechny.

Nechci lidem brát jejich pocit. Ani ten můj nechci povýšit na zákon. Když někdo řekne, že si pamatuje horká léta z dětství, pravděpodobně nelže. Jen říká pravdu v měřítku vlastního života. Problém začíná až ve chvíli, kdy z jedné osobní pravdy uděláme argument proti celé časové řadě.

Já si taky pamatuju horko. České i vietnamské. Pamatuju si rozpálené cesty, stín pod stromem, lepkavou kůži, vodu, která po chvíli už neosvěží, a večery, kdy člověk čeká, jestli se vzduch konečně pohne. Jenže když se podívám na čísla, nevidím v nich popření své paměti. Spíš její doplnění. To, co jsem cítila po jednotlivých dnech, se v datech ukazuje jako větší posun.

A možná by nám pomohlo začít právě takhle. Ne jako soud. Ne jako nálepka. Ne jako test, jestli patříš mezi „hysteriky“, nebo „popírače“. Jen jako obyčejná věta: něco se mění a dá se to dohledat.

Nemusíme se shodnout na každé politické odpovědi, abychom uznali, že česká léta jsou teplejší, tropických dní přibývá a zimních dní ubývá. Nemusíme předstírat, že Vietnam nikdy nebyl horký, abychom viděli, že i tam se horko posouvá do rekordnější a méně snesitelné podoby.

Čísla za nás nevyřeší, jak spolu mluvit. Ale můžou nám aspoň připomenout, že realita není anketa v komentářích.

A moje paměť? Ta si může dál pamatovat svoje léta. Jen už na to není sama.