Dospělí se už neptají, jestli budou kamarádi

Když jste děti, můžete se někoho prostě zeptat: Budeme kamarádky? Je na tom něco až směšně praktického. Jedna otázka, jedna odpověď a společenský status je vyřešený. Nikdo nepotřebuje tři měsíce vyhodnocovat frekvenci zpráv, přemýšlet, jestli už je vhodné použít slovo kamarádka, nebo analyzovat, kdo navrhl poslední dvě setkání. V sedmi letech bylo navazování vztahů v některých ohledech administrativně mnohem vyspělejší než v dospělosti.

Pak člověk vyroste a tuhle otázku přestane používat. Ne proto, že by přestal potřebovat přátele. Jen se z nějakého důvodu očekává, že přátelství vznikne samo a obě strany zároveň poznají, že k tomu došlo. Potkáte někoho v práci, přes společné známé, na nějaké akci nebo úplně náhodou. Několikrát spolu mluvíte, pak si napíšete kvůli něčemu konkrétnímu a časem už píšete bez konkrétního důvodu. Někde mezi tím se z člověka, kterého znáte, stane člověk, kterému pošlete fotku něčeho absurdního v obchodě, protože víte, že přesně jeho to pobaví. Nikdo mezitím nic neoznámil.

Možná je právě tohle první skutečné znamení. Ne velké přiznání ani hluboký rozhovor ve dvě ráno, ale okamžik, kdy přestanete potřebovat záminku. Dokud je někdo známý, komunikace má často malý účel. Zeptat se, domluvit se, poslat informaci, reagovat na něco, co se právě stalo. U kamaráda postupně mizí povinnost mít důvod. Můžete mu poslat větu, která bez dvou měsíců společného kontextu nedává nikomu jinému smysl, a ani vás nenapadne začínat pozdravem.

Možná se z člověka stane kamarád ve chvíli, kdy už nepotřebujete dobrý důvod mu napsat.

Přesto existuje mezi „známe se“ a „jsme kamarádi“ zvláštní přechodové období, které je v dospělosti překvapivě trapné. Člověka už máte rádi, chcete ho vidět znovu a začínáte s ním automaticky počítat, ale ještě nevíte, jak moc je dovoleno podle toho jednat. Můžu napsat znovu, když jsme si psaly včera? Není příliš brzy navrhnout další kávu? Když o ní před někým řeknu „moje kamarádka“, nebude to znít, jako bych právě jednostranně změnila smluvní podmínky našeho vztahu?

Je trochu legrační, že dospělý člověk může bez větších obtíží podepsat pracovní smlouvu, vyřídit banku, koupit letenku na druhý konec světa a řešit věci, které mají skutečné právní následky, ale u nového přátelství se najednou chová jako diplomat při jednání o hranicích. Nikdo nechce působit příliš nadšeně. Nikdo nechce předpokládat blízkost, kterou druhá strana necítí. A tak používáme opatrná označení jako známá, jedna holka, kterou znám, někdo, s kým se občas vídám, dokud jednoho dne slovo kamarádka prostě vyklouzne samo a nic se nestane.

Dětství mělo v tomhle ještě jednu obrovskou výhodu: přátele vám částečně dodávala infrastruktura. Několik hodin denně jste byli zavření ve stejné budově se stejně starými lidmi a nebylo příliš kam utéct. Seděli jste vedle sebe, chodili stejnou cestou domů, bydleli pár ulic od sebe, měli společný kroužek nebo rodiče, kteří usoudili, že se budete kamarádit, protože oni už jsou unavení a potřebují si na chvíli sednout. Opakovaný kontakt nevypadal jako úsilí. Prostě se dělal.

Dospělost tenhle servis výrazně omezuje. Lidé mají práci, partnery, děti, jiné přátele, různé směny, různá města, období, kdy jsou společensky aktivní, a období, kdy je vrcholem jejich sociální kapacity odpovědět na zprávu ještě tentýž den. V jednu chvíli zjistíte, že setkání s někým, koho máte opravdu rádi, vyžaduje tři kalendáře a větu „co třeba některý čtvrtek příští měsíc“. Je to poměrně ponižující osud pro vztah, který kdysi vznikal tím, že někdo zazvonil u dveří a zeptal se, jestli jdete ven.

To ale neznamená, že je dospělé přátelství slabší. Spíš se musí obejít bez velké části automatické blízkosti, kterou nám dřív vyrábělo prostředí. A možná právě proto se s věkem trochu mění i to, co od kamarádství očekáváme. Dobrý kamarád už nemusí být člověk, kterého vidíte každý den nebo který zná každou věc, která se vám za posledních čtyřiadvacet hodin stala. Některé vztahy unesou týdny nebo měsíce bez kontaktu a přesto po prvních pěti minutách pokračují přesně tam, kde skončily. U jiných je naopak důležitá právě každodennost, krátké zprávy, fotky, drobný průběžný komentář k životu. Neexistuje jediná správná frekvence, i když internetové rady o vztazích mají pozoruhodnou potřebu téměř všechno převádět na tabulku.

Čím jsem starší, tím méně mi také dává smysl představa, že jeden kamarád musí umět všechno. V dětství je „nejlepší kamarádka“ skoro pracovní pozice. Má svého držitele, výhody a někdy poměrně dramatický proces změny vedení. Dospělý život je naštěstí trochu širší. S jedním člověkem se smějete věcem, které byste nikomu jinému nevysvětlily. S jiným dokážete mluvit o něčem vážném, aniž by se to okamžitě měnilo v terapii. Někdo je člověk na dlouhé večeře, někdo na krátké zprávy, někdo vás vytáhne z domu a jiný přesně chápe, proč dnes z domu nevylezete ani za peníze.

To není méně kvalitní přátelství. Jen jsme přestali požadovat, aby každý důležitý člověk zastával všechny funkce zároveň. Možná je to jedna z těch nenápadných věcí, které se s dospělostí skutečně zlepšují. Člověk postupně zjišťuje, že blízkost není soutěž a že to, že váš kamarád potřebuje ještě někoho jiného, není automaticky zpráva o vašem vlastním významu.

Dospělé přátelství možná začíná být opravdu pohodlné ve chvíli, kdy přestane potřebovat pořadí.

Ještě zajímavější je, jak málo přátelství potřebuje oficiálních milníků. Romantické vztahy mají celý slovník začátků a změn. Rande, chození, společné bydlení, zásnuby, výročí, rozchod. Přátelství má obvykle jen čas. Nikdo si nepamatuje přesný den, kdy se z kolegyně stala kamarádka. Nemáme výročí prvního meme ani slavnostní připomínku chvíle, kdy jsme poprvé řekly něco, co bychom cizímu člověku neřekly.

Možná právě proto se přátelství někdy pozná až zpětně. Něco se stane a vás automaticky napadne konkrétní člověk. Chcete mu to říct. Nebo se ocitnete v nepříjemné situaci a víte, komu zavolat. Neproběhne rozhodování, jestli jste si „dost blízcí“. Ten člověk už v hlavě dostal svoje místo a vy jste si nevšimli, kdy jste mu ho přidělili.

Taková blízkost často nevzniká z jedné velké chvíle. Vzniká nahromaděním malých věcí, které samy o sobě nic neznamenají. Pamatuje si, co nemáte ráda. Vy víte, kdy je lepší se jí na něco neptat. Znáte její výraz pro situaci, kdy chce odejít, ale je příliš slušná na to, aby to řekla. Ona pozná z jediné krátké odpovědi, že dnes není dobrý den. Nikdo z těch detailů by se nedal slavnostně označit za důkaz přátelství. Dohromady už ale tvoří něco, co nepotřebuje mnoho vysvětlování.

A právě to „nevysvětlování“ je možná jedna z nejpříjemnějších částí. Na začátku každého vztahu člověk poskytuje spoustu kontextu. Kdo je kdo, proč vám něco vadí, proč je určitá věta vtipná, co se stalo minule. Časem se vytvoří společný archiv. Stačí jméno, pohled nebo dvě slova a druhá strana ví. Nemusíte být pořád zajímavá, nemusíte vyprávět příběh od začátku, někdy dokonce nemusíte mluvit vůbec. Schopnost být s někým v místnosti a chvíli se navzájem nezabavovat považuju za dost podceňovanou známku blízkosti.

Samozřejmě existuje i druhá strana, o které se mluví ještě méně než o začátcích: přátelství často nemá jasný konec. Některá skončí hádkou, ale spousta vůbec ne. Jen se interval mezi zprávami prodlužuje. Nejdřív týden, potom měsíc, potom si dvakrát napíšete, že se opravdu musíte vidět, a nějak to nevyjde. Jednoho dne zjistíte, že člověk, který kdysi věděl skoro všechno, co se ve vašem životě děje, už zná jen hlavní body.

Ani na to nemáme pořádný obřad. Není žádný rozchod, který by dal vztahu datum ukončení. A někdy ani není potřeba. Ne každé přátelství, které skončí, muselo být špatné. Některé prostě patřilo určitému období života a udělalo v něm přesně to, co mělo. Myslím, že dospělost je snazší ve chvíli, kdy člověk přestane všechny vztahy hodnotit jen podle toho, jestli vydržely navždy.

Možná proto mi připadá zvláštní, kolik pozornosti věnujeme začátkům romantických vztahů a jak málo začátkům přátelství. Přitom nový kamarád může změnit strukturu běžného týdne skoro stejně výrazně. Najednou existuje nové místo, kam jít, nový člověk, kterému něco poslat, nová sada vtipů, nový pohled na věci, které už znáte. Jen kolem toho není žádná kulturní scénografie. Nikdo vám nepřinese květiny, protože jste si před třemi měsíci začaly častěji psát a teď už je evidentní, že z toho něco bude.

A asi je to dobře. Na přátelství mám ráda právě to, že se nemusí tak rychle definovat. Může chvíli jen existovat, trochu růst, občas se zase stáhnout, aniž by každá změna potřebovala schůzku o stavu vztahu. Není nutné vědět, kdy přesně začalo, aby bylo skutečné.

Přesto mě občas napadne, že dětská verze měla něco do sebe. Ne že bych chtěla začít chodit za lidmi a po druhé kávě se ptát, jestli už tedy budeme kamarádky. Ve většině situací by to asi vytvořilo úplně jiný problém.

Ale líbí se mi ta samozřejmost, s jakou dítě předpokládá, že když je mu s někým dobře, může to prostě říct.

Dospělí kolem toho postavili více opatrnosti. Čekáme na signály, nechceme se vnucovat, hlídáme, zda je zájem oboustranný, a někdy máme tak dobře zvládnuté respektování cizího prostoru, že do něj raději vůbec nevstoupíme. Přitom řada dobrých přátelství pravděpodobně začala právě tím, že jeden člověk riskoval maličkou společenskou nepohodlnost a napsal ještě jednou.

Možná se tedy dospělí opravdu už neptají, jestli budou kamarádi.

Jen to celé říkají mnohem komplikovaněji.

Nechceš někdy zajít na kávu?
Pošlu ti to, tohle musíš vidět.
Dej vědět, až dorazíš.
Jsi příští týden někdy volná?

A pokud se některé z těch vět začnou opakovat dost dlouho, odpověď už vlastně známe.