Jinakost pod dohledem

Někdy stačí úplně malá věc, aby se člověku v hlavě poskládal větší mechanismus. Třeba otázka, proč mají někteří velmi hlasití obránci „normálního světa“ někde v minulosti fotku v šatech, paruce, podprsence přes tričko nebo v jiné podobě kolektivně schváleného převleku. Z maturiťáku, maškarního, školní akce, firemního večírku nebo jiné příležitosti, kde bylo na chvíli dovoleno překročit hranici, ale jen tak, aby všichni věděli, že hranice pořád platí.

Na tom samotném by nemuselo být nic zvláštního. Lidé se převlékají, dělají trapné věci, mají staré fotky, které by dnes nejraději smazali z internetu i z paměti spolužáků. Zajímavé začne být až to, když se ten samý člověk později tváří, že jakékoliv skutečné překročení genderové normy je civilizační hrozba. Muž v šatech jako gag je v pořádku, protože všichni rozumí pravidlům hry: je to dočasné, přehnané, směšné a hlavně bezpečně vratné. Kostým se sundá, fotka zůstane jako historka a mužskost tím není narušena, ale spíš potvrzena. Podstatné je právě to, že ženskost se tu nesmí objevit jako plnohodnotná možnost bytí. Smí se objevit jen jako rekvizita.

Nemyslím si, že je na tom nejzajímavější hledat tajemství něčí sexuality. To je příliš jednoduché, příliš pohodlné a nakonec i dost líné vysvětlení. Redukuje to celý problém na představu, že za každou homofobií musí být nějaké popřené přání. Jenže tím se velmi snadno udělá z queer lidí vysvětlení pro násilí, které na ně míří. A to mi nepřipadá ani přesné, ani fér. Zajímavější je mechanismus, ve kterém většina snese jinakost tehdy, když ji může zarámovat jako kostým, vtip, exotiku nebo službu. Problém není rozdíl sám. Problém je chvíle, kdy rozdíl přestane patřit těm, kteří si ho chtěli jen na chvíli půjčit.

Nevadí jim jinakost. Vadí jim jinakost, která jim nepatří.

Právě proto mi připadá důležité nemluvit jen o homofobii jako o osobní nenávisti nebo morálním selhání jednotlivce. Samozřejmě, někdy je to přesně ono: nenávist, strach, krutost, touha ponížit. Ale často je to také něco méně okázalého a právě tím vytrvalejšího. Je to dohled nad hranicemi toho, co smí být považováno za normální, směšné, přijatelné, soukromé, veřejné nebo „už moc“. V takovém světě muž v šatech na maturiťáku neohrožuje řád, protože je součástí rituálu, který řád nakonec potvrdí. Všichni se zasmějí a všichni vědí, že po půlnoci se věci vrátí zpátky na své místo. Ženskost je v tu chvíli bezpečná, protože je přidělená, přehnaná, kontrolovaná a dočasná.

Úplně jinak začne stejný mechanismus reagovat ve chvíli, kdy někdo překročí rodovou normu bez omluvy a bez závěrečného „nebojte, já jsem normální“. Stejné šaty, stejná ženskost, stejný pohyb mimo očekávanou roli — jenže tentokrát to není představení pro většinu. Je to něčí život. A tam se spouští dohled. Najednou se ptá, proč to musí ukazovat, proč nestačí být potichu, proč z toho dělá identitu, proč to cpe ostatním, proč nestačí soukromí, proč musí mít vlajku, proč se s tím musí objevovat na ulici, v práci, ve škole, v médiích nebo v obyčejném rozhovoru. Ty otázky se tváří jako starost o míru, ale často jsou jen kontrolou povolení.

Jsi jiný? Dobře. Ale ukaž formulář. Ukaž hranici. Ukaž, že se s tím vejdeš do našeho pohodlí. Ukaž, že nebudeš příliš vidět. Ukaž, že z toho nebudeš dělat politiku. Ukaž, že zůstaneš v mezích toho, co jsme ti ochotni prominout. Tady někde vzniká rozdíl mezi tolerancí a dozorem. Tolerance říká: existuješ a nemusíš mi pořád vysvětlovat proč. Dohled říká: existovat smíš, ale já budu průběžně rozhodovat, jestli už toho není moc.

A čím déle nad tím přemýšlím, tím víc mi připadá, že podobně funguje i každodenní rasismus. Homofobie a rasismus samozřejmě nejsou totéž; mají jiné dějiny, jiné tělesné následky, jiné instituce, jiný způsob, jak se přenášejí rodinou, jazykem, zákonem nebo pohledem na ulici. Ale v tomhle jednom bodě se často chovají podobně: rozdíl je snesitelný, pokud zůstane pod kontrolou většiny. Většinová společnost si velmi často nepřeje cizí kulturu úplně odstranit. Naopak. Ráda si z ní bere jídlo, hudbu, oblečení, slova, dekorace, „vibe“, prázdninovou estetiku, duchovní symboly, exotický detail na večírku, vtipný přízvuk ve scénce, vietnamský klobouk jako rekvizitu, asijskou restauraci jako místo, kde je všechno „autentické“, ale lidé za tím mají zůstat tiší, pracovití a nerozčilující.

Kultura je přijatelná, když je servis. Člověk začne být problém, když je subjekt. Tahle věta se mi vrací pořád, protože velká část každodenního rasismu nevypadá jako otevřená nenávist. Není to vždycky někdo, kdo na ulici křičí nadávky. Není to jen politický plakát, policejní kontrola nebo hospodský vtip. Často je to mnohem jemnější a hůř uchopitelné. Je to ochota konzumovat kulturu a současně neuznat člověka. Vietnamskost je roztomilá, když voní po vývaru, bylinkách, plastové židli, večerce, rychlém obědě, pracovitosti a představě, že „oni si nestěžují“. Je zajímavá, když se z ní dá udělat tip na jídlo, víkendový výlet, estetická fotka, poznámka o rodinných podnicích nebo historka o „naší Vietnamce z obchodu“. Ale Vietnamec nebo Vietnamka jako člověk s vlastním názorem, únavou, vztekem, češtinou, právem nebýt vděčný za základní slušnost — to už je pro některé lidi mnohem méně pohodlné.

Najednou se z roztomilé jinakosti stane rušení. Najednou přijde otázka „a odkud jsi doopravdy“, i když odpověď už zazněla. Najednou se z člověka stane malá zeměpisná hádanka. Najednou se očekává, že vysvětlí obličej, příjmení, rodiče, jazyk, dětství, občanství, jídlo, vztah k Vietnamu, vztah k Česku, všechno. Ne jako člověk, který mluví s druhým člověkem, ale jako exponát, u kterého je potřeba najít správný popisek. A já nechci tvrdit, že každá otázka po původu je špatně. To by bylo nesnesitelně ploché. Lidé se ptají. Lidé jsou zvědaví. Někdy citlivě, někdy neohrabaně, někdy s dobrým úmyslem a špatnou větou. Ne každá zvědavost je násilí. Ale je rozdíl mezi zájmem a vlastněním.

Zájem říká: chci ti rozumět, pokud o tom chceš mluvit. Vlastnění říká: vysvětli se mi, abys zapadla do mé mapy světa. To první nechává prostor pro odpověď i pro neodpověď. To druhé bere odpověď jako daň. A tahle daň se neplatí jednou. Platí se pořád dokola, různým lidem, s různou mírou únavy, v různých situacích, které samy o sobě nevypadají dost velké na stížnost. Ve škole. V práci. Na rande. Na úřadě. U lékaře. Ve vlaku. V komentářích. Na rodinné oslavě někoho jiného. Na místě, kde si člověk jen chtěl koupit kávu a najednou zase stojí před neviditelnou tabulí, na kterou má nakreslit svůj původ tak, aby byl druhému čitelný.

Tohle je na tom vyčerpávající. Ne samotná jinakost, ale povinnost ji neustále překládat pro pohodlí těch, kteří se považují za výchozí nastavení. A právě tady se to znovu potkává s queer zkušeností. Queer lidé také často nejsou odmítáni proto, že by společnost neuměla rozpoznat jejich existenci. Ona ji rozpoznává velmi dobře. Někdy až příliš. Ale chce rozhodovat, kdy má být viditelná, v jakém tónu, v jaké vzdálenosti, s jakou mírou omluvy a za jakých podmínek. Queer člověk je snesitelný jako styl, popkulturní detail, vtipná kamarádka, módní citlivost, duhová ikonka během června, barevný festival, seriálová postava, která má dodat příběhu hloubku, ale ne příliš narušit pohodlí hlavních postav.

Horší je, když začne být obyčejný. Když chce byt, klid, práci, lásku, bezpečí, rodinu, pokud ji chce, nebo žádnou rodinu, pokud ji nechce. Když chce důstojnost na úřadě, respekt u lékaře, možnost držet někoho za ruku bez toho, aby se z toho stala veřejná lekce odvahy, a možnost nebýt každý den vzdělávací materiál pro něčí pomalé dospívání. Společnost má zvláštní problém s jinakostí, která nechce být zajímavá. Protože zajímavost je pořád role. Zajímavý člověk je pořád tak trochu předmět pozorování. Může být obdivovaný, komentovaný, sdílený, analyzovaný, politovaný, exotizovaný, ale pořád zůstává v určité vitríně. Obyčejnost je mnohem nebezpečnější, protože říká: nejsem tady jako tvůj výlet, tvoje cvičení tolerance ani barevný doplněk k tvému světu. Jsem tady stejně jako ty. Bez zvláštního povolení.

🗒️ Možná proto mi nestačí mluvit jen o předsudcích. Předsudek je slovo, které zní skoro soukromě, jako špatně uložený názor v něčí hlavě. Jenže tady nejde jen o názor. Jde o vztah k prostoru: kdo ho smí zabírat bez vysvětlení, kdo v něm musí být vděčný, kdo je považovaný za normu a kdo za hosta, i když se narodil ve stejné zemi.

Mám pocit, že český prostor je v tomhle zvláštně upřímný a zároveň zvláštně popíravý. Velmi rád o sobě říká, že není rasistický, jen „nemá rád přehánění“. Není homofobní, jen „už je toho moc“. Není xenofobní, jen „se bojí o kulturu“. Není sexistický, jen „má rád normální chlapy a normální ženské“. To slovo normální se tady chová jako velmi měkký polštář položený přes ústa. Protože „normální“ často neznamená obyčejné. Znamená schválené. Normální je to, co nemusí uvádět důvod své existence. Normální člověk může být unavený, protivný, hloupý, složitý, nevychovaný, něžný, neúspěšný, chaotický nebo nudný, a pořád zůstává člověkem. Jiný člověk často dostane lidskost až po splnění podmínek.

Musí být dost slušný, dost pracovitý, dost vděčný, dost integrovaný, dost nenápadný, dost vtipný, dost reprezentativní a dost podobný většině, aby nebyl hrozba, ale zároveň dost jiný, aby byl použitelný jako důkaz pestrosti. To je velmi úzký prostor k životu. Člověk se v něm časem naučí dělat zvláštní věci: předem změkčovat věty, předem vysvětlovat, předem se usmívat, předem říct „já vím, jak to myslíš“, předem se zasmát vtipu, který nebyl úplně vtip, předem odpovědět na otázku, která ještě nepřišla, předem ukázat, že nebude problém.

Možná je to jen slušnost. Ne. Často je to přežitý reflex. A přežitý reflex se velmi snadno plete s osobností. Lidé pak řeknou, že někdo je milý, nekonfliktní, skromný, pracovitý, dobře integrovaný nebo „v pohodě“. Někdy to může být pravda. A někdy jenom vidí člověka, který už dávno pochopil, že jeho klid závisí na tom, kolik prostoru si dovolí nezabrat.

U vietnamské zkušenosti je tohle obzvlášť zákeřné, protože stereotyp „pracovitých, tichých, bezproblémových“ lidí se může tvářit jako kompliment. Jenže kompliment, který člověku sebere právo být protivný, není kompliment. Je to klec s hezkým nápisem. „Vy jste tak pracovití.“ „Vy neděláte problémy.“ „Vy se umíte přizpůsobit.“ „Vy jste jiní než ostatní cizinci.“ V těch větách je past. Zní pozitivně, dokud si člověk nevšimne, že jejich hodnota stojí na podmínce poslušnosti. Jsi dobrý, protože nerušíš. Jsi přijatelný, protože nepřipomínáš většině její moc. Jsi vítaný, protože jsi užitečný.

A ve chvíli, kdy užitečný být přestaneš, nebo si dovolíš mluvit jinak než vděčně, kompliment se velmi rychle změní v obvinění. Tohle se samozřejmě netýká jen Vietnamců. Každá menšina má nějakou verzi přijatelnosti, kterou jí většina nabízí jako malou smlouvu. Buď takový typ jinakosti, který se nám hodí, a my tě možná necháme relativně v klidu. Queer člověk má být vtipný, stylový, citlivý, ale ne moc politický. Žena má být silná, ale ne nepříjemná. Cizinec má být pracovitý, ale ne náročný. Asijský člověk má být chytrý, skromný a nenápadný, ale ne naštvaný. Trans člověk má být dojemný dokument, ale ne kolega, který žádá normální zacházení.

Všimněme si, jak často je přijatelná jinakost taková, která slouží někomu jinému. Pobaví, dojme, obohatí, nakrmí, zkrášlí, inspiruje nebo potvrdí většině, že je tolerantní. Ale jakmile jinakost začne klást požadavky, začne být podezřelá. A přitom většinou nejde o žádné přehnané požadavky. Jde o věci, které norma považuje za samozřejmé: nechat se oslovovat vlastním jménem, nebýt redukován na původ, nemuset se smát urážce, držet partnera za ruku, mluvit o vlastní zkušenosti bez toho, aby se z toho okamžitě stala debata o svobodě slova někoho jiného.

Je únavné, že i základní důstojnost se pro některé lidi stává „agendou“, pokud ji žádá někdo, koho nepovažují za výchozího člověka. Každá společnost má nějakou tichou představu, kdo je default. Kdo nemusí nic dodávat. Kdo se nemusí představovat s poznámkou pod čarou. Kdo je prostě „člověk“ a až ostatní jsou žena, gay, lesba, trans, Vietnamec, Rom, muslim, cizinka, matka samoživitelka, někdo z východu, někdo z vesnice, někdo s přízvukem, někdo s jiným tělem, někdo s jiným jménem. Default člověk má soukromí. Ostatní mají identitu. Default člověk má názor. Ostatní mají perspektivu. Default člověk má špatný den. Ostatní reprezentují skupinu. Default člověk je individuální. Ostatní jsou případ.

Tady se zase vracím k té fotce z maturiťáku. Muž v šatech si může dovolit být individuální. Je to jeho vtip, jeho historka, jeho „já jsem byl tehdy blázen“. Jeho mužskost tím není zabavena. Nikdo mu ji nevezme. Nikdo ho od té chvíle nebude navždy vysvětlovat skrze jednu fotku. Nikdo mu neřekne, že tím reprezentuje úpadek mužů. Nikdo po něm nebude chtít, aby mluvil za všechny lidi v šatech. Ale queer člověk tuto svobodu často nemá. Jeho oblečení, gesto, vztah nebo jazyk se okamžitě stává důkazem něčeho většího: ideologie, trendu, provokace, západního vlivu, rozkladu, agendy. Něco, co je potřeba posoudit, okomentovat, regulovat.

Stejný rozdíl vidíme u rasy a kultury. Bílý člověk si může vzít „exotický“ doplněk a je zajímavý. Člověk, kterému ta kultura patří, je najednou příliš etnický. Bílý člověk může špatně vyslovit vietnamské slovo a je roztomilé, že se snaží. Vietnamský člověk může mít drobný přízvuk v češtině a je to informace, podle které ho někdo zařadí. Bílý člověk může vařit „asijsky“ a je kreativní. Asijský člověk vařící vlastní jídlo je často jen součást očekávaného obrazu.

Tady nejde o zákaz sdílení kultury. To by bylo hloupé a neživé. Kultury se vždycky potkávaly, míchaly, půjčovaly si, měnily se přes jídlo, jazyk, lásku, obchod, sousedství, migraci i obyčejnou zvědavost. Problém není v tom, že někdo jí pho, učí se vietnamsky, zajímá se o cizí hudbu nebo si zamiluje něco, s čím se nenarodil. Problém je v tom, když je kultura vítaná a člověk podmíněný. Když se bere chuť, ale ne hlas. Když se bere estetika, ale ne historie. Když se bere „autenticita“, ale jen taková, která neobtěžuje realitou. Když se z lidí dělají kulisy k vlastní otevřenosti.

Nikdo nechce být celý život něčí tematický večírek.

A ano, tady někde začíná být celé téma nepohodlné i pro ty, kteří se považují za liberální, slušné a tolerantní. Dohled nad jinakostí není jen doménou fašistů, homofobů a otevřených rasistů. Ti jsou jen nejhlasitější a nejméně elegantní. Jemnější verze dohledu existují i v prostředích, která by se velmi urazila, kdyby jim to někdo řekl nahlas. I progresivní člověk může chtít menšinovou zkušenost hlavně tehdy, když je estetická, čitelná a potvrzuje jeho dobrý vkus. I vzdělaný člověk může mluvit o „hlasech marginalizovaných“, ale ve chvíli, kdy ten hlas přestane být dost vděčný, začne být „agresivní“. I člověk, který miluje vietnamské jídlo, může být překvapený, že Vietnamka nechce celý večer vysvětlovat Vietnam. I člověk, který chodí na Pride, může být nervózní z queer osoby, která není veselá, barevná, dostupná a pedagogická.

To je na dohledu zrádné. Nemusí vždycky vypadat jako nenávist. Někdy vypadá jako zájem, kompliment, otázka, vtip, debata, „já se jen ptám“ nebo „to už se dneska člověk nemůže ani zasmát?“. Jenže otázka je, komu ten smích patří. Smích může uvolňovat, spojovat a zachraňovat člověka před tím, aby všechno nesl moc slavnostně. Menšiny se smějí samy sobě, svým rodinám, jazykům, trapnostem, komunitním stereotypům a vlastním absurdním situacím. Humor je často způsob, jak přežít věci, které by jinak byly jen těžké. Ale je rozdíl mezi humorem zevnitř a humorem shora. Humor zevnitř říká: znám to, bolí mě to, směju se, abych se z toho nezbláznila. Humor shora říká: jsi směšný a já rozhodnu, že to máš brát sportovně.

Když se odmítneš smát, problém nejsou oni. Problém jsi ty. Nemáš nadhled, jsi přecitlivělá, kazíš atmosféru, děláš z komára velblouda, dneska už se nesmí nic, politická korektnost, cancel culture, západní móda, aktivismus. To je stará finta: nejdřív se z někoho udělá vtip a potom se jeho odmítnutí toho vtipu označí za důkaz, že je nesnesitelný. Právo na humor zůstane většině. Menšina dostane povinnost být dobrým publikem.

Možná proto mě tolik zajímá právě obraz kostýmu. Kostým je totiž přesná věc. Je to jinakost bez následků. Nasadí se, ukáže se, vyfotí se, sklidí reakce a sundá se. Člověk se vrátí do svého bezpečného těla, bezpečného jména, bezpečné role. Kostým mu může přidat historku, odvahu, vtipnost nebo zajímavost, ale nevezme mu základní společenskou pozici. Pro lidi, kteří svou jinakost žijí, žádné takové sundání neexistuje. Člověk si nesundá obličej ve vlaku, příjmení na úřadě, vztah před rodiči, rodinnou historii u lékaře, přízvuk, když je unavený, ani tělo, které někdo čte dřív než slova. A přesto se po něm často chce, aby se choval, jako by jeho jinakost byla jen doplněk. Něco, co může kdykoliv vypnout, stáhnout, ztišit, uklidit, odložit do soukromí.

Jenže člověk není tematický filtr. Nemůže si dát den bez toho, aby někdo viděl jeho tvář. Nemůže si dát pauzu od způsobu, jakým ho svět čte. Může jen doufat, že potká dost lidí, kteří se nebudou chovat jako kontrolní komise. To je možná jeden z největších rozdílů mezi tím být „jiný“ jako zážitek a být jiný jako život. Zážitek má začátek a konec. Život ne. Většina si často užívá jinakost jako výlet. Menšina s ní musí vyřizovat poštu.

Zní to možná trochu vtipně, ale myslím to vážně. Velké politické otázky se nakonec často vracejí do banálních situací. Ne do manifestu, ale do fronty, pronájmu bytu, jména na formuláři, školy, komentáře pod fotkou nebo do toho, jestli se člověk před odchodem z domu připravuje i na to, že dneska zase bude muset být trpělivý. Když se mluví o homofobii a rasismu, často se mluví o extrémech: útocích, nadávkách, zákonech, politicích, nenávistných kampaních. To všechno je důležité. Ale mezi tím existuje obrovské území drobných signálů, které člověku říkají, že jeho přijetí je podmíněné.

Někdo se zasměje moc dlouho. Někdo zopakuje slovo s přízvukem. Někdo se zeptá, jestli rodiče „už umí česky“. Někdo řekne, že je v pohodě s gayi, ale Pride je moc. Někdo pochválí asijské ženy takovým způsobem, že by bylo lepší, kdyby mlčel. Někdo řekne, že „Vietnamci jsou v pohodě, ti makají“, a čeká vděčnost. Někdo tvrdí, že mu nevadí lesby, ale jen ty, které nevypadají moc „jako chlapi“. Někdo považuje tvoje tělo za veřejnou otázku. Někdo považuje tvoje mlčení za souhlas. Jednotlivě se ty situace dají shodit jako nic. To přeháníš. To nemyslel zle. To byl jen vtip. To se tak říká. To je generace. To je vesnice. To je hospoda. To je internet. Ale dohromady z toho vzniká klima. A klima není jedna kapka. Klima je to, že pořád víš, odkud fouká.

Možná proto mi vadí, když se debata o rasismu nebo homofobii okamžitě změní v soud nad tím, jestli konkrétní člověk „to myslel špatně“. Úmysl je samozřejmě důležitý, ale není jediný. Někdy člověk opravdu nemyslí nic špatně, jen se pohybuje ve světě, který ho naučil, že některé lidi může brát jako materiál: materiál pro otázku, vtip, zkušenost, vlastní otevřenost, historku, článek, film, status, politickou debatu, kulturní večer, školní projekt, firemní diverzitu. A ano, i tohle je citlivé, protože samozřejmě potřebujeme mluvit o zkušenostech. Potřebujeme literaturu, dokumenty, rozhovory, výzkum, politiku, sdílení. Nejde o to zavřít každý příběh do soukromí. Problém není v tom, že se někdo zajímá. Problém je v asymetrii: kdo se ptá a kdo odpovídá, kdo dostává kredit a kdo se odhaluje, kdo může odejít od tématu a kdo v něm zůstává žít, kdo je autor a kdo je materiál.

Možná proto jsem opatrná i k tomu, jak se používá slovo reprezentace. Reprezentace je důležitá. Je důležité vidět lidi, kteří dřív nebyli vidět. Je důležité, aby queer lidé, rasizovaní lidé, lidé mezi jazyky, lidé z různých tříd a míst nebyli jen dekorace na okraji příběhu. Ale reprezentace se může velmi snadno změnit v novou vitrínu. Podívejte, máme Vietnamku. Podívejte, máme queer postavu. Podívejte, máme diverzitu. Podívejte, máme barevnější svět. A člověk v té vitríně pořád nemá klid. Je vidět, ale ne nutně slyšet. Je přítomný, ale ne nutně svobodný. Je zahrnutý, ale pořád podmíněně.

Skutečná otázka nezní jen: kdo je vidět? Skutečná otázka zní: kdo může být složitý, nudný, protivný, nevděčný, nepřipravený vysvětlovat, unavený, obyčejný nebo prostě ne zrovna reprezentativní? Kdo může selhat, aniž by tím poškodil celou skupinu? Kdo může odmítnout rozhovor a nebýt za nevděčného? Tohle je podle mě mnohem hlubší než jednoduchá viditelnost. Viditelnost bez práva na obyčejnost je jen lépe nasvícený dohled.

A možná právě proto jsou lidé tak alergičtí na větu „nechci být tvoje učební pomůcka“. Narušuje představu, že menšiny existují také proto, aby většina rostla, učila se, stávala se lepší a měla kontakt s jinakostí, který ji obohatí. Jenže i to „obohacení“ má svou odvrácenou stranu. Člověk nechce být pořád něčí kurz empatie. Někdy chce jen projít dnem, koupit si pečivo, vyřídit zprávu, jít domů, napsat něco o počasí, knize, bolesti hlavy, rýži nebo o ničem významném, aniž by byl okamžitě přeložen do kategorie „zajímavá perspektiva“.

Právo na obyčejnost je možná jedna z nejméně romantických, ale nejdůležitějších forem rovnosti. Protože dokud je člověk zajímavý jen jako rozdíl, pořád není úplně člověk. Je funkce. A funkce se hodnotí podle výkonu: je tvoje jinakost dost inspirativní, dost bolestná, dost krásná, dost užitečná, dost autentická, dost vysvětlitelná, dost nenáročná, dost přijatelná? Tady se znovu vracíme ke kostýmu. Kostým nemusí být složitý. Kostým má být čitelný rychle, z dálky a pro ostatní. Má říct: dneska jsem pirát, čarodějnice, princezna, žena, cizinec, něco legračního. Kostým je znak, ne život.

Identita není kostým právě proto, že není povinně čitelná pro pohodlí okolí. Člověk nemusí být snadno zařaditelný, aby měl právo existovat. Nemusí být pedagogicky užitečný, esteticky zajímavý, vděčný, ukázkový ani „ten dobrý typ“ menšiny. Může být jen člověk, což zní banálně, dokud si člověk neuvědomí, kolik lidí o tu banalitu musí každý den znovu žádat.

A tady možná začíná politická stránka celé věci. Ne v tom, že by každý osobní detail musel být transparent na demonstraci, ale v tom, že některým lidem je i obyčejná existence čtena jako postoj. Muž držící ženu za ruku je pár. Žena držící ženu za ruku je prohlášení. České jméno na dveřích je jméno. Vietnamské jméno na dveřích je téma. Bílý člověk mluví česky a prostě mluví. Asijský člověk mluví česky a někdo v tom hledá příběh. Heterosexuální rodina je soukromí. Queer rodina je debata. To je ten dohled: některé životy jsou považované za neutrální, jiné za ideologické už tím, že jsou vidět.

Potom se divíme, že lidé chtějí mluvit o rovnosti. Ale rovnost přece není jen právo být výjimečný. Je to hlavně právo nebýt pořád výjimka. Právo nebýt každou chvíli přistižen při vlastní existenci. Právo nevysvětlovat, proč nejsi kostým. Právo říct: tohle není performance, tohle je můj den. Myslím, že právě tohle se lidem hlídajícím normy špatně snáší. Ne extrém, ne výstřednost, ne barevnost, ale klidná neochota vrátit se do přidělené role.

Kdyby queer člověk existoval jen na festivalu, v seriálu nebo ve vtipu, dalo by se to zařadit. Kdyby Vietnamci existovali jen jako večerky, bistra, pracovitost a dobré jídlo, dalo by se to zařadit. Kdyby ženy existovaly jen jako matky, objekty, pečovatelky nebo dekorace, dalo by se to zařadit. Kdyby jinakost vždycky přišla s návodem, omluvou a časem odchodu, byla by pro dohled snesitelnější. Ale lidé takhle nežijí. Lidé se nevracejí po půlnoci do šuplíku.

Možná právě proto se kolem jinakosti tolikrát objeví slovo „moc“. Moc viditelné, moc hlasité, moc politické, moc citlivé, moc jiné, moc sebevědomé, moc městské, moc západní, moc tradiční, moc asijské, moc české, moc queer, moc ženské, moc nejasné. „Moc“ je často slovo, kterým většina označuje okamžik, kdy menšina přestane být pohodlná. Ne když zabírá opravdu příliš prostoru, ale když zabírá prostor bez prosby.

Tohle není výzva k tomu, aby člověk nikdy nebyl ohleduplný. Samozřejmě že existujeme spolu. Samozřejmě že slova a činy mají kontext. Samozřejmě že ne každé nepohodlí je útlak a ne každá otázka je útok. Bylo by nesmyslné dělat ze světa minové pole, kde se nikdo nesmí na nic zeptat a nikdo nesmí udělat chybu. Ale stejně nesmyslné je tvářit se, že všechna nepohodlí jsou stejná. Je rozdíl mezi nepohodlím člověka, který se učí nebýt středem světa, a nepohodlím člověka, který je celý život posouván na okraj. Je rozdíl mezi trapasem z neohrabané otázky a únavou z toho, že vaše tělo je pro okolí nekonečný formulář. Je rozdíl mezi tím, že někdo ztratí možnost říct všechno bez následků, a tím, že někdo konečně získá možnost říct „tohle mi vadí“.

Často se tomu říká přecitlivělost. Ale možná je to jen pozdní příchod zpětné vazby. Lidé, kteří byli dlouho zvyklí mluvit bez odpovědi, si odpověď pletou s útokem. A lidé, kteří byli dlouho zvyklí být pozorováni, se někdy teprve učí dovolit si pozorovat zpátky.

Proto mám ráda pojem dohled. Nutí nás dívat se nejen na to, kdo koho nenávidí, ale i na to, kdo koho průběžně hodnotí. Kdo má právo být nečitelný. Kdo má právo nebýt milý. Kdo má právo být v místnosti bez toho, aby se z něj stalo téma. Dohled je také to, když člověk začne hlídat sám sebe dřív, než ho začne hlídat okolí. Vezmu si tohle oblečení, nebo to bude moc? Řeknu to takhle, nebo budu znít agresivně? Napíšu o rasismu, nebo už jsem ta, co pořád řeší původ? Dám tam fotku s vlajkou, nebo to bude vypadat jako provokace? Řeknu, že jsem unavená z otázek, nebo budu nevděčná? Budu dneska prostě existovat, nebo musím být zase reprezentativní?

Tahle vnitřní editace je možná jeden z nejméně viditelných důsledků dohledu. Člověk začne nosit hranice ostatních v sobě. A pak se tomu říká klidná povaha. Někdy si říkám, kolik věcí by lidé napsali, oblékli, řekli nebo udělali, kdyby nemuseli nejdřív projít vnitřní tiskovou konferencí.

Možná proto je pro mě psaní o těchto věcech důležité. Ne proto, že by každý text něco vyřešil. Většinou nevyřeší. Ale může alespoň pojmenovat mechanismus, který jinak zůstává rozptýlený do malých trapností. Jedna otázka. Jeden vtip. Jedna fotka. Jedna poznámka. Jedno „nemyslel jsem to zle“. Jedno „dneska už se nesmí nic“. Jedno „odkud jsi doopravdy“. Jedno „mně nevadíte, ale“. Jedno „proč to musíš dávat najevo“. Jedno „buď ráda, že vás tady bereme“. Jednotlivě se to dá přežít. Dohromady to člověku vysvětluje, kde jsou zdi.

Když člověk začne říkat, že ty zdi vidí, často se najednou dozví, že žádné zdi nejsou. Že je to jen v jeho hlavě, že přehání, že svět není tak zlý, že přece může všechno, že mu nikdo nic nezakazuje, že má stejná práva a že se jen nesmí divit, když na sebe upozorňuje. To je také dohled: popřít hranici a současně trestat její překročení. Říct „buď sám sebou“, ale jen v esteticky přijatelné míře. Říct „integrujte se“, ale nikdy nepřestat připomínat, že nejste úplně odsud. Říct „láska je láska“, ale znejistět, když ta láska bydlí ve vedlejším bytě. Říct „máme rádi cizí kuchyně“, ale nechtít slyšet cizí hlasy. Říct „nic proti vám nemám“, ale mít velmi podrobný seznam podmínek.

Možná se tedy neptáme dost přesně, když se ptáme, proč homofobní muži mají fotky v šatech. Ta otázka je dobrá jako začátek, jako malý háček v realitě. Ale hlubší otázka zní: proč je společnost tak klidná, když si norma půjčí odchylku jako kostým, a tak nervózní, když někdo mimo normu odmítne být kostýmem? Proč je ženskost vtipná na mužském těle, dokud slouží potvrzení mužskosti? Proč je vietnamskost roztomilá, dokud zůstává chutí, službou nebo exotickým detailem? Proč je queer život snesitelnější jako estetika než jako sousedství? Proč je rozdíl vítaný jako koření, ale podezřelý jako hlas? A kdo vlastně rozhoduje, kdy už je toho moc?

To jsou otázky, které mě zajímají víc než jakákoliv psychologická spekulace o konkrétním člověku. Protože nejde jen o jednotlivé pokrytectví. Jde o společenský vzorec. O starý zvyk, že někteří lidé mohou vstupovat do cizí jinakosti jako do kostýmu, zatímco jiní musí o vlastní existenci žádat o trpělivost.

Jinakost není problém. Problém je dohled nad ní. Problém není, že se lidé ptají. Problém je, když si myslí, že mají právo na odpověď. Problém není, že se kultury potkávají. Problém je, když jedna strana bere chuť a druhé nechává ticho. Problém není humor. Problém je, když se smějí hlavně ti, kteří mohou kdykoliv odejít. Problém není kostým. Problém je, když někdo snese identitu jen ve chvíli, kdy ji lze sundat.

A možná by úplně stačilo začít u jednoduché věci: pokud vám něco nevadí jako kostým, ale vadí vám to jako něčí život, nejste tolerantní. Jen jste si zvykli, že jiní lidé existují nejlépe tehdy, když slouží vašemu pohodlí. To není tolerance. To je vlastnictví s lepším PR.

Skutečná tolerance nezačíná tam, kde někomu dovolíme být zajímavý. Začíná tam, kde mu dovolíme nebýt pro nás vůbec ničím zvláštním. Jen člověkem. Se jménem, které nemusí být vysvětleno. S tělem, které nemusí být obhájeno. S láskou, která nemusí být pedagogická. S původem, který nemusí sloužit jako komentovaná prohlídka. S hlasem, který nemusí být měkký, aby byl slyšen. S právem být jiný i tehdy, když z toho nikdo nemá zážitek.

Možná to zní málo. Ale pro lidi, kteří jsou pořád čtení jako symbol, je obyčejnost někdy největší svoboda. Nebýt kostým. Nebýt důkaz tolerance. Nebýt téma večera. Nebýt cizí lekce. Nebýt dekorace otevřeného světa. Jen přijít, sednout si, mluvit nebo mlčet, smát se nebo nesmát, zůstat nebo odejít — bez toho, aby někdo v hlavě zapínal malého pohraničníka civilizace.

A možná právě tam dohled končí. Ne ve chvíli, kdy většina slavnostně oznámí, že někoho přijímá. Ale ve chvíli, kdy si přestane myslet, že jí to rozhodnutí patří.