Turkomplikace

Filip Turek tvrdí, že měl zelenou. Dobře. Policie stále vyšetřuje příčiny jeho pondělní nehody v centru Prahy a nikdo rozumný by neměl určovat konečnou vinu podle několika záběrů na internetu. Víme ale, že se jeho mercedes střetl s nemocničním vozem určeným k převozu biologického materiálu, který po nárazu skončil na střeše na tramvajových kolejích. Jeho řidič byl zraněn. Přesnou míru odpovědnosti obou účastníků má určit vyšetřování, ne sociální sítě.

Papalášství ale nezačíná až policejním verdiktem. Začíná už tím, jak rozdílně o stejné situaci mluvíme podle toho, kdo seděl za volantem. U běžného člověka vidíme nehodu, zranění a možné porušení pravidel. U politika okamžitě vidíme složitou křižovatku, zelenou, špatný výhled, rychlost druhého vozu, velikost auta, stres a všechny další okolnosti, které by mohly jeho odpovědnost alespoň trochu změkčit. Některé z nich mohou být pro vyšetřování opravdu důležité. Zvláštní je spíš rychlost a ochota, s jakou je společnost dokáže shromáždit pro člověka s funkcí ještě dřív, než policie vůbec stačí říct, co se stalo.

Kdyby se totéž stalo mně, policie by nehodu samozřejmě také vyšetřovala. Ve veřejném prostoru by se ale se mnou nikdo nebavil tak jemně, jako bych byla první obětí nešťastné souhry okolností. Byla bych prostě řidička, jejíž auto se střetlo s nemocničním vozem a po jejímž manévru skončil člověk zraněný. Fakta by byla fakta a podle výsledku vyšetřování bych nesla odpovědnost. Neměla bych politické kolegy, kteří by v televizních studiích zvažovali, jestli je situace dost vážná na to, abych přišla o nějakou funkci. Neměla bych ani funkci, kterou bych mohla velkoryse nabídnout k dispozici. Především bych kolem sebe neměla lidi připravené během několika hodin vytvořit měkké předsálí z vysvětlení, proč moje jednání možná nebylo tak úplně moje jednání.

Právě tomu říkám Turkomplikace. Jednoduché pravidlo narazí na člověka s funkcí a náhle se promění ve složitou právní, technickou a morální otázku. U mě by se řešilo, zda jsem situaci zvládla a zda jsem dodržela pravidla. U něj se nejdřív rozebírá geometrie křižovatky, fyzika nárazu a filozofická podstata zeleného světla. Neříkám, že se okolnosti nemají vyšetřit. Říkám, že běžní lidé nedostávají stejný předběžný kredit, stejné pochopení ani stejnou ochotu veřejnosti hledat důvody, proč jejich selhání nebylo tak úplně selháním.

Papalášství totiž nemusí znamenat, že pro mocné neplatí vůbec žádná pravidla. Stačí, že se pro ně každé pravidlo nejprve velmi opatrně rozebere, vyloží a případně přizpůsobí. Běžný člověk musí dokazovat, proč si zaslouží výjimku. Člověku s funkcí se výjimka začne hledat automaticky. Běžný člověk udělá chybu. Papaláš se ocitne v nešťastné souhře okolností. Běžný člověk má nést následky. Papaláš poskytne širší kontext a požádá veřejnost, aby s hodnocením ještě chvíli počkala.

Turek přitom není začátkem českého papalášství, pouze jeho nejnovější a velmi fotogenickou kapitolou. Když opilý lobbista Roman Janoušek srazil ženu a odjel, policie mu naměřila 2,2 promile. Přesto ho policisté neumístili do cely, nenasadili mu pouta a nechali ho telefonovat. Následná kontrola policejního postupu odhalila pochybení. Když tehdejší ministr zdravotnictví Roman Prymula během uzavření restaurací odešel bez roušky z podniku, kde se setkal s Jaroslavem Faltýnkem, pravidla vyžadovaná po celé zemi se v blízkosti moci najednou proměnila v cosi dostatečně pružného pro důležitou večerní schůzku. Když se během nejtvrdších protiepidemických opatření konala prominentní oslava v teplickém hotelu, objevili se tam politici i krajský policejní ředitel v době, kdy běžní lidé nemohli normálně navštívit vlastní rodinu. A když byl šéf lánské lesní správy Miloš Balák pravomocně odsouzen ke třem letům vězení za manipulaci s veřejnou zakázkou, prezident Miloš Zeman mu trest prominul. Ústavní soud později uvedl, že milost nebyla přesvědčivě vysvětlena a vybočila i z omezení, která si Zeman pro udělování milostí sám stanovil.

Někdy přitom nejde ani o velké soudní kauzy. V Praze vznikla neomezená parkovací oprávnění určená lidem zapojeným do krizového řízení města. Reportéři ale zjistili, že se dostala také k rodinným autům a vozům dalších lidí či firem napojených na magistrátní představitele. Proti převrácenému nemocničnímu vozu může parkovací karta působit skoro směšně, jenže právě v podobných drobnostech se papalášství zabydluje nejpohodlněji. Jedna pokuta, kterou nemusíte zaplatit. Jedna fronta, ve které nemusíte čekat. Jedno oprávnění, na které by běžný člověk nedosáhl, ale u vás se najde dostatečně pružné administrativní vysvětlení.

Pravidlo je tvrdé, dokud nenarazí na správného člověka.

Tyto případy nejsou stejné a nemají ani stejnou závažnost. Spojuje je ale jednoduchý mechanismus. Pro běžného člověka je pravidlo konec debaty, zatímco pro člověka s funkcí bývá teprve jejím začátkem. Když běžný člověk špatně zaparkuje, dostane pokutu. Když nedodá dokument, úřad jeho žádost zamítne. Když poruší podmínky nájmu, může o byt přijít. Když jede rychle nebo nedá přednost, přijdou body, pokuta a případně další následky. Nikdo se nezajímá, zda měl náročný týden, zda je jinak pracovitý, zda má dobré úmysly nebo zda by pro něj postih nebyl vzhledem k dosavadní kariéře příliš nepříjemný. Fakta jsou fakta. Přesně tak by to mělo být, jenže pro všechny.

U papalášů se z faktu příliš často stává prostor pro vyjednávání. Nejdřív se zpochybní jeho význam, potom se přidá kontext, následně přijde výzva, abychom počkali na všechny výsledky, a nakonec se celá věc nechá dostatečně dlouho ležet, aby ji překryla další kauza. Formálně se nic nezametlo pod koberec. Jen se koberec mezitím stal dost velkým na to, aby se pod něj vešla půlka země.

Stejný metr se krásně vyjímá v projevech o právním státě, v praktickém životě ale často záleží na tom, zda máte pouze občanský průkaz, nebo také titul, funkci a telefonní čísla správných lidí. Obyčejný člověk musí vysvětlovat, proč pravidlo porušil. Papaláš nejdřív vysvětluje, proč se na něj možná pravidlo nevztahovalo. Obyčejný člověk nese odpovědnost za to, co udělal. U papaláše se odpovědnost rozloží mezi okolnosti, systém, špatnou komunikaci, nedorozumění a všechny ostatní osoby, které se zrovna nacházely poblíž.

A vy se smějete mému Vietnamu, že je pod režimem? A tohle je potom co?

Ne, Česko není Vietnam a nemá smysl předstírat, že jde o stejné politické systémy. Vietnamská ústava přisuzuje Komunistické straně vedoucí úlohu ve státě a společnosti, zatímco Česko je parlamentní demokracie se soutěžními volbami a široce respektovanými politickými a občanskými právy. Právě proto mě ale česká tolerance k papalášství vytáčí možná ještě víc. K čemu jsou formálně demokratická pravidla, když se společnost smíří s tím, že jejich praktická tvrdost závisí na postavení člověka, který je porušil? K čemu je rovnost před zákonem, pokud lidé s kontakty dostávají jiné zacházení ještě předtím, než se k zákonu vůbec dojde?

V Česku se o Vietnamu často mluví jako o zemi, kde blízkost k moci rozhoduje o tom, co si člověk může dovolit. Zároveň se tu s odzbrojující samozřejmostí toleruje domácí verze stejného principu, jen zabalená do demokratičtějšího slovníku. Neříká se tomu protekce, ale pracovní kontakt. Neříká se tomu výsada, ale oprávnění. Neříká se tomu beztrestnost, ale nutnost důkladného prošetření. Neříká se tomu dvojí metr, ale složitá situace. České papalášství není důkazem, že Česko a Vietnam jsou stejné země. Je ale důkazem, že samotné demokratické instituce nezaručí spravedlnost, pokud lidé přijmou nerovnost jako běžnou součást provozu.

Demokracie přece není jen možnost jednou za několik let vhodit lístek do urny a potom sledovat, jak se pravidla mezi volbami přizpůsobují lidem, kteří zrovna sedí dostatečně blízko moci. Je to také každodenní zkušenost, že úřad, policista, soud i politik měří člověku stejně bez ohledu na to, zda přijel tramvají, nebo černým mercedesem. Jakmile tahle zkušenost zmizí, lidé přestanou věřit nejen konkrétním politikům, ale také samotnému smyslu pravidel. Proč je mají dodržovat, když někdo jiný pokaždé dostane prostor je dodatečně vysvětlit?

Papalášství navíc nepřežívá jen díky papalášům. Přežívá také díky nám, protože jsme si zvykli reagovat intenzivně, ale krátce. Dva dny se rozčilujeme, vyrábíme vtipy, sdílíme záběry a píšeme, že tentokrát už je to opravdu příliš. Potom přijde další událost a z předchozího skandálu zůstane několik zapomenutých odkazů. Politici vědí, že veřejnost má silné emoce, ale krátkou paměť. Proto stačí říct, že se věc musí prošetřit, že je předčasné dělat závěry a že případné důsledky budou vyvozeny někdy později. Později obvykle přijde až ve chvíli, kdy se už skoro nikdo nedívá.

Klávesnice není bezmocná. Bezmocná je paměť, která končí společně s trendem.

Veřejný tlak už vedl k rezignacím, odvoláním, pokutám i vyšetřování. Bezmocným se stává teprve tehdy, když je zároveň naší jedinou činností a když pobouření zaměníme za skutečný důsledek. Nestačí se dnes rozčílit nad převráceným nemocničním vozem. Za měsíc je potřeba vědět, jak vyšetřování dopadlo, kdo nesl odpovědnost a zda měla celá věc nějaké skutečné následky. Presumpce neviny neznamená povinnost zapomenout. Počkat na výsledek neznamená přestat se ptát.

Pokud budeme dvojí metr dál masově tolerovat, papalášství nejenže nezmizí. Stane se z něj nepsaný standard. Běžní lidé budou pravidla dodržovat proto, že musí, zatímco lidé s funkcí je budou interpretovat podle toho, co se jim právě hodí. Odpovědnost nebude záviset jen na tom, co člověk udělal, ale také na tom, kolik vlivných lidí je ochotných jeho jednání veřejně vysvětlovat. Nám pak skutečně zůstane jen pindat za klávesnicí, než algoritmus přinese další kauzu a předchozí papaláš se nenápadně vrátí ke své práci.

Já nevím, ale takhle jsem si rok 2026 opravdu nepředstavovala. Máme digitální úřady, stále chytřejší telefony, moderní auta a politiky s profesionálně spravovanými profily, ale pořád musíme vysvětlovat, že pravidlo nemá měnit význam podle toho, kdo se ho právě rozhodl porušit. Moderní společnost se nepozná podle technologií, které používá. Pozná se podle toho, zda stejné pravidlo znamená totéž pro každého.

Turkomplikace totiž není výjimečná nehoda. Je to český provozní řád.