Ti, kteří vědí navíc

Koukala jsem na fotografie zatmění Slunce ze včerejška a napadla mě trochu dětinská otázka: jak si zatmění vlastně vysvětlují plochozemci? Všechno kolem nás může být kulaté, Slunce, Měsíc, planety, jejich stíny, jen Země má být z nějakého důvodu talíř. Kosmická jídelní souprava, z níž se ztratil jeden dezertní talířek a vzniklo z toho hnutí. Směju se tomu, ale jen chvíli. Plochozemectví je komické hlavně tehdy, dokud zůstává na internetu a jeho majitel po vás nechce, abyste podle něj stavěli most, řídili epidemii nebo léčili dítě. Ve skutečnosti je to čistý příklad něčeho, co ze srdce nesnáším: popírání reality převlečeného za kritické myšlení.

Nejde jen o jednu teorii ani o jednu partu lidí. Je to celý způsob uvažování. COVID neexistoval, nebo existoval, ale nebyl nebezpečný, nebo byl nebezpečný jen kvůli léčbě. Vakcíny nic neřešily, případně řešily přesně to, co někdo tajně naplánoval. Klimatická změna je podvod, volby jsou pravé jen tehdy, když dopadnou správně, fotografie jsou falešné, média lžou, vědci jsou koupení a umělá inteligence je zároveň neschopná hračka i všemocná bytost, která zítra zotročí lidstvo. Jednotlivá témata se mění. Ten pocit zůstává: já vím něco navíc. Mě neoklamali. Vy ostatní jste ovce a já jsem si v jedenáct večer pustil video s červenými titulky, takže už rozumím virologii, astronomii i geopolitice.

Na zatmění je krásné, že se s ním nedá dlouho improvizovat. Astronomové dokážou předem zveřejnit, kdy nastane, kudy povede pás totality a jak bude úkaz vypadat z konkrétního místa. NASA publikuje mapy a katalogy zatmění napříč staletími a americká námořní observatoř počítá globální i místní okolnosti pro zvolenou polohu. Pak přijde daný den, lidé se postaví s brýlemi na správné místo a stín opravdu dorazí. To je důležitější než hezká fotografie. Je to model, který předem riskuje ostudu. Říká: tady, v tuto dobu, se stane toto. Pokud se to nestane, máme problém s modelem. Nemůžeme po úkazu dodat, že vibrace byly ten den jiné nebo že NASA posunula Slunce pomocí CGI.

Plochozemský model by proto nemusel prosit o víru. Stačilo by, kdyby zveřejnil vlastní výpočty: datum, čas, trasu stínu, délku zatmění z různých měst. Totéž pro východy a západy Slunce, délku dne v různých zeměpisných šířkách, polární den nebo vzhled oblohy při cestě na jih. Tabulky východů a západů nejsou filozofická úvaha. Můžete podle nich vstát, podívat se z okna a zkontrolovat je. Stejnou logiku používá nebeská navigace. Z polohy známých těles na obloze lze vypočítat vlastní polohu; observatoř pro tyto výpočty zveřejňuje data. Námořník nepotřebuje cítit, že má pravdu. Potřebuje vědět, kde je loď. Když se splete, pobřeží se kvůli jeho sebevědomí neposune.

Tohle je pro mě základní rozdíl mezi vysvětlením a příběhem. Vysvětlení vám umožní předvídat něco, co se ještě nestalo. Příběh se přizpůsobí všemu až potom.

Model, který neumí riskovat omyl, nic nepředpovídá. Pouze si zpětně přepisuje svět.

Věda samozřejmě není neomylná. Právě proto zveřejňuje metody, chyby měření, míru nejistoty a výsledky, které lze napadnout. Dobrý model není ten, který se nikdy nezmění. Dobrý model ví, co by ho mohlo usvědčit z omylu, a přežívá opakované pokusy o totéž. Popírač reality pracuje opačně. Když důkaz jeho teorii podporuje, je to potvrzení. Když jí odporuje, je to důkaz, jak hluboko spiknutí sahá. Chybějící důkaz potvrzuje, že byl odstraněn. Odborný konsenzus potvrzuje, že odborníky koupili. Nesouhlas blízkých potvrzuje, že se ještě neprobudili. Takový systém nemůže prohrát, a právě proto nic nevysvětluje. Je to intelektuální kasino, v němž si majitel po každém hodu přepíše pravidla a pak obdivuje svou vítěznou sérii. Rozumím, proč je to svůdné. Realita je složitá, náhodná a často ponižující. Nikdo vám nezaručí, že dobré rozhodnutí přinese dobrý výsledek. Instituce chybují. Firmy lžou. Politici manipulují, odborníci se někdy mýlí a média občas selžou tak hlasitě, že si to pamatujeme roky. Zdravá nedůvěra není porucha. Je to součást občanské výbavy.

Jenže kritické myšlení neznamená automaticky obrátit znaménko u všeho oficiálního. Neznamená věřit anonymnímu účtu právě proto, že nevěříte univerzitě. Znamená klást stejné nepříjemné otázky všem zdrojům, včetně těch, které vám lichotí. Kdo to tvrdí? Odkud to ví? Lze tvrzení ověřit i jinak? Co by ho vyvrátilo? Jaké předpovědi z něj plynou? A hlavně: změnil by autor názor, kdyby se ukázalo, že se mýlí? Popírač reality poslední otázku většinou nemá rád. Jeho teorie už totiž není nástroj k poznání. Stala se identitou. Přiznat omyl by neznamenalo opravit jednu informaci, ale vrátit se mezi obyčejné lidi, kteří nevlastní tajný dodatek ke světu.

U plochozemectví se dá ještě chvíli žertovat. U pandemie už mi humor dochází. Bylo naprosto legitimní kritizovat konkrétní opatření, komunikaci vlády, střety zájmů farmaceutických firem, nepřiměřené zásahy nebo nekvalitní data. To všechno se mělo veřejně zkoumat a také zpětně vyhodnocovat. Něco jiného je ale udělat z vlastní nedůvěry náhradu za důkaz. Tvrdit, že nemoc neexistuje, protože jste ji osobně prodělali lehce. Vysvětlovat lidem z ventilace, že je ohrožuje hlavně léčba. Zaměnit nejistotu, která je v nové epidemii nevyhnutelná, za důkaz úmyslné lži. Tady už nejde jen o soukromý názor. Nakažlivé nemoci mají otravný zvyk překračovat hranice osobní svobody bez vyplněného formuláře. Rozhodnutí jednoho člověka může skončit v plicích jiného. Proto mě vytáčí romantická představa, že každý má právo na vlastní fakta. Má právo na vlastní hodnoty, míru rizika i politický názor. Fakta si ale nepronajímáme po jednotlivcích.

U umělé inteligence sleduji podobný tanec. Existují vážné otázky: soukromí, autorská práva, koncentrace moci, pracovní podmínky lidí, kteří systémy trénují a moderují, spotřeba energie, diskriminace v datech, podvody i odpovědnost za automatizovaná rozhodnutí. O tom všem se má mluvit tvrdě a konkrétně. Místo toho často dostaneme kouzelnou bytost jménem AI, která sama píše zákony, krade práci, volí prezidenty a tajně touží po lidském zániku. Nebo opačnou pohádku, v níž je každý problém jen hysterie lidí, kteří nerozumějí pokroku. Obě polohy jsou pohodlné, protože se v nich nemusí rozlišovat mezi různými systémy, způsoby použití a skutečnými riziky. Technologie není morální osoba. Někdo ji navrhl, zaplatil, nasadil a stanovil, co se stane, když selže. Věta „udělala to AI“ bývá často moderní verze věty „to počítač“. Zní technicky, ale její hlavní funkcí je odvést odpovědnost z místnosti.

Popírání reality proto nepoznám podle tématu ani podle politického trička. Poznám ho podle metody. Podle pohyblivé branky, dvojího metru, absolutní jistoty a neschopnosti uvést jedinou věc, která by mohla změnit názor. Jednou má podobu ezoteriky, podruhé národního hněvu, potřetí technologického mesianismu. Kostra zůstává stejná. Nechci z rozumu dělat další klub vyvolených. I lidé, kteří se považují za racionální, si umějí vybírat data, zesměšňovat cizí omyly a chránit vlastní názory jen o něco kultivovanější slovní zásobou. Vzdělání neposkytuje imunitu proti ješitnosti. Někdy jí jen pořídí lepší oblek.

Proto si zkouším klást otázku, kterou bych chtěla slyšet od druhé strany: co by mě přimělo změnit názor? Ne co by mě umlčelo. Ne kdo má titul nebo větší publikum. Jaký výsledek, měření nebo soubor důkazů by mi ukázal, že moje vysvětlení nestačí?

Pokud odpověď zní „nic“, nejsem skeptická. Jen jsem si z názoru udělala víru.

Možná právě proto mě zatmění tolik uklidňuje. Neptá se, zda důvěřuji NASA, elitám nebo člověku na internetu. Stín se pohybuje podle vztahů mezi tělesy a naše výpočty buď ukážou, kam dopadne, nebo ne. V určený den může stát na správném místě vědec, plochozemec i dítě s papírovými brýlemi. Obloha nebude hlasovat.

Přála bych si, aby víc debat mělo takový okamžik. Chvíli, kdy se přestaneme přetahovat o to, kdo působí probuzeněji, a podíváme se, čí mapa skutečně dovedla lidi ke stínu.