Hodná holka je uživatelské rozhraní

Nejvíc času mi někdy nezabere samotná odpověď, ale její polstrování. Vím, co chci říct, často docela přesně. Potom ale smažu tečku, protože by mohla působit chladně. Přidám smajlík, aby druhý člověk věděl, že nejsem naštvaná. Obyčejné „ne“ nahradím větou, která začne poděkováním, projde omluvou a skončí přáním hezkého dne. Původní sdělení mělo čtyři slova. Výsledná verze připomíná tiskové prohlášení po drobném diplomatickém incidentu.

Nikdo mě to formálně neučil. Ve škole nebyl předmět Jak odmítnout člověka tak, aby se při odmítnutí nemusel na chvíli cítit odmítnutý. Člověk to pochytí z reakcí, změn tónu a drobných následků za chvíle, kdy nebyl dost příjemný. Postupně už nemusí čekat, až mu někdo řekne, že působí ostře. Začne se upravovat předem.

Hodná holka tak není jen popis charakteru. Je to způsob, jakým se žena naučí být pro svět čitelná. Dobré uživatelské rozhraní má být přehledné, intuitivní a nemá člověka obtěžovat tím, co se děje pod povrchem. Uživatel klikne a dostane výsledek. Nemusí vidět složitost systému, drobnou paniku ani práci, která se právě spustila někde mimo jeho obrazovku.

Hodná holka funguje podobně. Okolí nemusí vidět únavu, nechuť, rozpaky ani rychlý výpočet všech možných následků. Vidí příjemnou odpověď, úsměv, pomoc nebo vysvětlení podané tak, aby se tazatel necítil hloupě, i když se právě zeptal pošesté. Vidí hranici zabalenou tak měkce, že ji lze pohodlně přeslechnout.

Za tím přitom běží docela dost práce. Člověk kontroluje tón, odhaduje náladu druhého a překládá vlastní reakci do společensky přijatelnější podoby. Ubírá slova, která by mohla znít definitivně. Přidává ta, která mají zajistit, že samostatnost nebude zaměněna za nepřátelství. Někdy mě skoro dojímá, kolik energie dokážeme vložit do toho, aby si někdo jiný nevšiml, že nám právě přidělává práci.

Laskavost sama o sobě není problém. Mám ji ráda. Vážím si lidí, kteří dokážou být jemní, aniž by z jemnosti udělali veřejné představení. Vyrůstala jsem vedle ženy, jejíž láska se ukazovala hlavně prakticky. V jídle, pozornosti, otázkách, připomínkách a schopnosti zařídit věci, které se samy opravdu nezařídí, bez ohledu na to, co tvrdí rodinné legendy. Taková laskavost není slabá ani dekorativní. Má ruce, paměť a docela přesný přehled o tom, kdo dnes ještě nejedl.

Péče může být tichá, ale pořád je vědomá. Člověk ji nabízí, protože chce, protože může, protože mu na někom záleží. Jakmile se z ní stane přednastavená funkce, začne se měnit v něco jiného. Okolí s ní automaticky počítá a její existenci zaregistruje až ve chvíli, kdy přestane fungovat.

Žena může být dlouho trpělivá a nikdo to nepovažuje za událost. Jednou odpoví stručně a najednou má tón. Může opakovaně naslouchat, vysvětlovat a zjemňovat nepříjemné situace. Jednou odmítne a lidé začnou zkoumat, co se s ní stalo. Její předchozí ochota se zpětně nečte jako velkorysost. Stala se normou. Hranice pak vypadá jako porucha.

Když působíte mile, jemně a trochu tiše, lidé si kolem vás velmi rychle vytvoří určitá očekávání. Předpokládají, že budete přístupná. Že osobní otázku přijmete jako projev zájmu. Že vysvětlíte své jméno, původ, vztahy, tělo nebo způsob života a ještě oceníte jejich zvědavost.

Umím odpovědět na otázku, odkud jsem doopravdy, tak mile, že se člověk nemusí ani na chvíli zastydět za způsob, jakým ji položil. Umím rozpoznat, zda je za otázkou upřímný zájem, neobratnost nebo očekávání, že svou existenci shrnu do dvou vět srozumitelných pro úplného cizince. A umím uhladit cizí neobratnost tak dobře, že výsledek nakonec vypadá jako moje komunikační dovednost.

U mě se k příjemnosti snadno přilepí celý balík dalších očekávání. Mám být pracovitá, skromná a vděčná. Zajímavá dost na to, aby se na mě lidé chtěli ptát, ale ne natolik složitá, abych začala jejich otázky opravovat. O kultuře můžu mluvit, pokud moje odpověď zůstane příjemná, stravitelná a nenaruší představu, kterou si posluchač přinesl už hotovou.

Někdy mě neunavuje otázka samotná. Unavuje mě povinnost dodat k odpovědi i pohodlí pro člověka, který se ptal.

Na internetu je tento mechanismus jen hlasitější. Napíšete větu, někdo se ji rozhodne číst nejméně laskavým možným způsobem a vzápětí po vás požaduje laskavé vysvětlení. Z vtipu udělá odborné tvrzení, které jste nikdy nevyslovila, a potom chce, abyste obhájila metodologii. Vyrobí problém, předá vám ho a ještě hodnotí kvalitu zákaznické podpory.

Někteří lidé smějí mluvit v náčrtu. Jiní mají ke každé nadsázce preventivně přiložit kontext, výjimky a ujištění, že opravdu nemyslí všechny muže od počátku zemědělství. Když to neudělají, nejsou struční, ale nezodpovědní. Když odpovědí ostřeji, nediskutují, ale útočí. Když odmítnou pokračovat, údajně prohráli argument. A když někoho zablokují, porušili jeho nezadatelné právo dokončit pod cizím příspěvkem vlastní monolog.

Veřejný profil není veřejná služba. To, že mě někdo může oslovit, ještě neznamená, že jsem povinná projít s ním celou cestu od prvního nedorozumění po jeho případný osobní růst. Přítomnost není souhlas s neomezeným přístupem a moje schopnost něco vysvětlit ze mě nedělá člověka, který to musí vysvětlovat pokaždé.

Přesto se právě od hodných holek často očekává, že ostatním poskytnou bezplatný onboarding. Vysvětlí pojmy, doporučí zdroje, opraví neobratné formulace a nabídnou další možnost pochopit něco, co druhý člověk možná pochopit vůbec nechce. Pokud jim dojde trpělivost, pozornost se rychle přesune od toho, co se dělo předtím, k jejich reakci. Už se neřeší dlouhé obtěžování, opakované překračování hranic nebo odmítání poslouchat. Řeší se, že žena nebyla dost milá v okamžiku, kdy už neměla důvod být milá.

Dlouho jsem si myslela, že být fér znamená hledat pro cizí chování to nejlaskavější možné vysvětlení. Možná měl špatný den. Možná to tak nemyslel. Možná neumí komunikovat. Možná je zraněný. Většinou dokážu přijít s celou malou porotou polehčujících okolností, aniž by o ně někdo požádal.

Jenže některá vysvětlení jsou tak laskavá k druhému člověku, až jsou krutá k nám. Rozumět důvodům něčího chování může být užitečné. Nemusí to automaticky znamenat, že mu dovolíme pokračovat.

Na soud nad cizím charakterem můžu potřebovat důkazy. Na ukončení konverzace ne. Nemusím rozhodnout, zda je někdo špatný člověk, abych věděla, že už s ním nechci mluvit. Hranice není rozsudek. Je to informace o tom, kam už dál nepůjdu.

Tahle myšlenka pro mě nebyla okamžitě pohodlná. Část mě pořád chce být člověkem, který všechno pochopí, správně pojmenuje a nikoho zbytečně nezraní. Je to hezká představa a také trochu megalomanská. Předpokládá, že dokážu řídit nejen vlastní chování, ale i emoce všech lidí, kteří se se mnou setkají. Nedokážu to a už bych ani nechtěla.

Ve chvíli, kdy lidé přestanou vidět osobu pod rozhraním, zůstane jim hlavně snadný přístup k pozornosti, vysvětlení a druhé šanci. Někdy chtějí také potvrzení, že jsou pořád dobrými lidmi, přestože se právě nezachovali dobře. Když ho žena odmítne dodat, bývá označena za chladnou. Ve skutečnosti jen přestala dělat práci, kterou jí nikdo nezadal.

Laskavost bez možnosti říct ne už není moje vlastnost. Je to povinnost.

Nechci se stát tvrdší. Chci jen přestat zaměňovat měkkost za neomezenou dostupnost. Můžu být jemná a zároveň definitivní. Můžu rozumět tomu, proč se někdo zachoval určitým způsobem, a přesto si ho nepustit blíž. Někdy odpovím slušně, někdy stručně a někdy vůbec. Ne každé ticho je trest. Občas je to jen konec otevírací doby.

Zároveň nechci z hranic dělat novou osobní značku. Internet už vyrobil dost lidí, kteří mluví o ochraně svého klidu tak hlasitě, že klid raději odešel k sousedům. Nehodlám oslavovat každé blokování jako emancipační obřad ani si tisknout heslo o nedostupnosti na plátěnou tašku. Občas je omluva na místě. Občas má smysl něco vysvětlit podruhé. Laskavost se nestává méně opravdovou jen proto, že vyžaduje určité úsilí.

Rozdíl je v tom, zda ji člověk nabízí, nebo odevzdává.

Hodná holka se dlouho učí být intuitivní. Odhadne, kdy má promluvit, kdy má mlčet a kolik ostrosti si místnost právě může dovolit. Dokáže být tak dobrá ve čtení ostatních, že její vlastní první reakce přichází až jako druhá. Nejdřív zjistí, co situace potřebuje. Teprve potom se zeptá, co potřebuje ona.

Tohle pořadí si pomalu obracím. Ne pokaždé. Stále dokážu napsat šest vět tam, kde by stačila jedna, a přidat smajlík ve chvíli, kdy by tečka plnila svou interpunkční povinnost naprosto důstojně. Staré rozhraní se aktualizuje pomalu a některé funkce běží automaticky.

Nedávno jsem napsala krátkou odpověď. Byla slušná, jasná a bez polstrování. Nepřidala jsem omluvu, podrobné vysvětlení ani malý obrázek obličeje, který měl druhého člověka ujistit, že jsem stále bezpečná žena. Chvíli jsem se na ni dívala a potom ji odeslala.

Tečka zůstala tečkou.