Vietnam není moje odpověď na českou otázku

O Vietnamu se v Česku často mluví, jako kdyby byl buď kuchyně, původ, nebo důkaz dobré integrace. Pho, Sapa, večerky, pracovití rodiče, tiché děti, které se dobře učí, a druhá generace, která mluví česky tak samozřejmě, že většině může na chvíli připadat, že se tím všechno vyřešilo. Jenže původ se nevyřeší tím, že ho někdo umí hezky vysvětlit. A diaspora není dekorace, kterou si člověk položí vedle jména, když chce znít zajímavěji.

Nikdy úplně nevím, co přesně lidé čekají, když řeknu, že jsem ve Vietnamu. Někdy slyším v jejich otázkách zvědavost, někdy radost, někdy tu měkkou evropskou představu, že jsem se konečně vydala „hledat své kořeny“, jako kdyby kořeny byly něco, co člověk najde v pěkném světle, vyfotí, popíše třemi větami a potom si odveze domů v kufru vedle čaje, sušeného ovoce a několika důkazů, že se opravdu dotkl něčeho autentického. Chápu, proč se to tak říká. Sama ten jazyk občas používám, protože je po ruce. Jenže čím déle nad tím přemýšlím, tím víc mi připadá nepřesný. Já jsem si nepřijela do Vietnamu koupit bližší vztah k sobě. Nepřijela jsem se stát hotovější verzí člověka, který byl předtím nějak nedopsaný. A už vůbec jsem nepřijela proto, aby se ze mě stal hezčí příběh o návratu.

V evropské představě o diaspoře je často něco dojemně uklizeného. Člověk někam patří, potom se vzdálí, potom se vrátí a všechno se v něm narovná. Místo odpoví. Jazyk odpoví. Jídlo odpoví. Rodina odpoví. Všichni se usmějí a v pozadí možná jede motorka, někde se vaří vývar a nad tím vším visí ten příjemný pocit, že identita byla konečně nalezena tam, kde měla celou dobu čekat. Jenže diaspora takhle čistě nefunguje. Není to ztracená věc, která se dá po letech vyzvednout na správné adrese. Je to spíš soubor návyků, studu, praktických znalostí, nečekaných nedorozumění, rodinných vět, vůní, které člověk pozná dřív než slova, a slov, která někdy zná jen do té míry, aby věděl, že je používá trochu špatně.

V Česku se o Vietnamcích často mluví přes několik bezpečných obrazů. Sapa, večerky, pracovitost, pho, „slušná menšina“, děti, které se dobře učí, rodiče, kteří makají, druhá generace, která mluví česky bez přízvuku a tím uklidňuje většinu, že integrace dopadla dobře. Něco z toho je pravda. Něco je zjednodušení. A něco je pohodlná klec. Protože když se z celé komunity udělá příběh o pracovitosti a jídle, ztratí se všechno ostatní. Únava. Queer lidé. Tichá vzpoura. Dcery, které nechtějí být jen důkazem rodičovské oběti. Synové, kteří neumějí mluvit o tlaku. Matky, které odešly daleko a přesto zůstaly sledované očekáváním. Děti, které nejsou napůl nic, jen se naučily nést víc kontextu než ostatní.

Kořeny pro mě nejsou dekorace. Jsou infrastruktura.

Možná právě proto mám problém s tím, když se návrat ke kořenům prodává jako estetika. Jako série fotek, na kterých člověk konečně vypadá „víc odtud“. Jako měkké světlo na trhu, miska polévky, stará žena v klobouku, úzká ulice, kokos, rýžové pole, vlhké vlasy, trochu nostalgie a dostatečně exotické pozadí. To všechno může být skutečné, ale zároveň to velmi snadno začne lhát. Ne proto, že by ty obrazy byly falešné, ale proto, že jsou příliš ochotné sloužit cizímu očekávání. Vietnam není kulisa, která má někomu potvrdit, že je konečně dost vietnamský. A české dětství vietnamského dítěte není chyba v příběhu, kterou je potřeba později opravit výletem zpátky.

Narodila jsem se v Česku. To je jednoduchá věta, ale málokdy jednoduchý pocit. Doma existovala vietnamština, venku čeština, v Praze komunita, ve vesnici ticho, v jídle paměť, ve škole vysvětlování, v dokumentech kolonky, v lidech otázky, které často zněly nevinně jen proto, že je pokládal někdo, kdo nikdy nemusel odpovídat na jejich opakování. Odkud jsi doopravdy. Mluvíš vietnamsky. Byla jsi tam. Cítíš se víc tak, nebo tak. Tyhle otázky se tváří jako zájem, ale někdy člověka nenápadně nutí, aby se přeložil do jednodušší podoby. Aby ze sebe udělal odpověď, která se dá pochopit během small talku.

A možná proto mi dnes nestačí říct, že jsem se vrátila. Protože já jsem odsud nikdy úplně neodešla, i když jsem tady nežila. Vietnam byl doma přítomný dávno předtím, než jsem sem přijela s kufrem. Byl v mámině způsobu péče, v tom, co se neříkalo nahlas, ve vaření, v telefonátech, v rodinných očekáváních, v tichých povinnostech, v penězích posílaných správným směrem, ve způsobu, jakým se dospělí lidé uměli tvářit, že únava není důvod zpomalit. Byl v drobných gestech, která se nedala snadno vysvětlit českým kamarádkám, protože by se z nich v překladu stalo buď něco tvrdého, nebo sentimentálního. Přitom často nebyla pravda ani jedno. Byla to prostě péče. Praktická, někdy přísná, někdy neobratná, ale skutečná.

Jednou jsem stála na obyčejné ulici v Nghệ An, žádná pohlednice, žádný slavný chrám, jen vlhké ráno, nízké domy, skútry zaparkované moc blízko sebe, plastové stoličky, cedule trochu vybledlé sluncem a člověk, který se mě zeptal, odkud přesně jsem. Věděla jsem, co mám říct, a zároveň jsem cítila, že každá odpověď něco zjednoduší. Kdybych řekla, že z Česka, bude to pravda. Kdybych řekla, že odtud taky, bude to jiný druh pravdy. Kdybych začala vysvětlovat všechno, znělo by to jako životopis tam, kde se čekala jedna normální věta. Tak jsem odpověděla trochu neohrabaně, trochu pomalu, trochu moc opatrně. A právě v té neohrabanosti bylo něco přesnějšího než v jakékoli elegantní formulaci.

Kořeny pro mě nejsou návrat k čistotě. Jsou lidé, kteří před vámi něco unesli, aniž by z toho udělali velkou scénu. Jsou to obchody, kde se dá sehnat přesně ta věc, kterou jinde nikdo neumí pojmenovat. Jsou to jazyky, ve kterých člověk někdy neumí být elegantní, ale pořád v nich pozná tón. Jsou to rodinné sítě, které pomáhají i dusí. Jsou to návštěvy, jídlo, papíry, práce, stud, hrdost, směšnost, nedorozumění a ten zvláštní pocit, že člověk někam patří, ale ne vždycky tak, aby si tam mohl pohodlně sednout.

A potom člověk přijede do Vietnamu a zjistí, že ani tady z něj najednou není čistá, srozumitelná verze sebe sama. Tady zase může být moc evropský. Moc český. Moc pomalý v jazyce. Moc jinak oblečený. Moc zvyklý na určitý druh soukromí. Moc nepřipravený na samozřejmost, se kterou se některé věci řeší nahlas a jiné se neřeší vůbec. Člověk přijede s představou, že bude méně vysvětlovat, a pak zjistí, že vysvětlování jen změnilo směr. Někdy je to úlevné. Někdy únavné. Někdy komické. Někdy mě to dojme právě tím, že to není nijak filmové.

To je část, která se do hezkých příběhů o návratu moc nevejde. Návrat nemusí být katarze. Může být trapnost. Vedro. Špatně pochopená věta. Tělo, které si zvyká na jiný rytmus. Hlava, která si uvědomuje, že zná některé věci intimně a jiné skoro vůbec. Radost z toho, že něco chutná přesně tak, jak má, a zároveň stud z toho, že neumíte dost rychle odpovědět. Pocit domova uprostřed něčeho cizího. Pocit cizosti uprostřed něčeho, co by podle cizích představ mělo být domovem.

Tím nechci říct, že návrat není krásný. Je. Jen je krásný jinak, než se obvykle čeká. Ne jako okamžik, kdy se rozsvítí velké světlo a člověk konečně pochopí, kdo je. Spíš jako pomalé zjištění, že některé věci ve vás nikdy nebyly ztracené, jen neměly dost prostoru. Že se nemusíte stát „víc vietnamskou“ proto, aby váš vztah k Vietnamu byl skutečný. Že nemusíte přestat být česká, aby vás tady něco poznalo. Že domov není odměna za čistotu původu. Není to test, kde se počítají správné odpovědi, přízvuk, znalost zvyků, rodinná kázeň a schopnost snést pálivé jídlo bez komentáře.

Možná je diaspora právě tohle nepohodlné vědomí, že patření není vždycky pocit. Někdy je to práce. Někdy vztah. Někdy závazek. Někdy jen rozhodnutí neudělat ze sebe pohlednici pro lidi, kteří chtějí, aby vaše identita byla hezčí než váš skutečný život. A někdy je to i právo říct, že člověk nechce být pořád most. Most je užitečný obraz, ale také trochu nefér. Most je něco, co používají ostatní. Spojuje břehy, ale sám nikam nejde. Já nechci celý život stát mezi dvěma místy, aby ostatní měli lepší metaforu.

Spíš si myslím, že některé z nás žijí v několika vrstvách najednou. Ne elegantně, ne vždycky harmonicky, ale skutečně. Čeština ve mně není méně pravdivá než vietnamština jen proto, že jedna byla školní a druhá domácí. Vietnam ve mně není autentičtější než Česko jen proto, že se lépe vyjímá v příběhu o původu. A Česko ve mně není důkazem asimilace jen proto, že tam umím nadávat přesněji, rychleji a s menším gramatickým rizikem. Identita není soutěž v tom, která část člověka má lepší nárok na hlavní roli.

Když se řekne diaspora bez exotizace, pro mě to neznamená zbavit ji krásy. Znamená to zbavit ji povinnosti být krásná pro cizí oči. Nechat v ní administrativu, rozpaky, obyčejné ulice, rodinné ticho, peníze, práci, nedokonalý jazyk, špatné nálady, smích u věcí, které by se v překladu vysvětlovaly příliš dlouho, i tu zvláštní něhu, která se neptá, jestli je dost literární. Znamená to odmítnout představu, že druhá generace má být buď dokonale vděčná, nebo dokonale zraněná. Někdy jsme prostě jen dospělí lidé, kteří žijí s tím, co zdědili, co ztratili a co si teprve dovolují pojmenovat.

Zajímá mě, kde můžu být konkrétní. Ne symbolická.

Možná proto mě čím dál méně zajímá otázka, jestli jsem tady doma. Je příliš velká a zároveň příliš malá. Většinou na ni nejde odpovědět bez toho, aby člověk něco zploštil. Zajímá mě spíš, kde můžu přestat hrát srozumitelnou verzi sebe. Kde nemusím být ani příklad integrace, ani poetický návrat, ani malá ztracená dcera diasporické melancholie důkaz, že svět je krásně propojený, když se na něj člověk dívá dostatečně měkkým filtrem. Zajímá mě, kde můžu být konkrétní.

A Vietnam je pro mě teď konkrétní. Ne jako odpověď, ale jako místo. Se vším, co je na místě nepohodlné, živé, vlhké, hlasité, obyčejné, něžné, praktické a někdy úplně bez pointy. Nepřijela jsem si sem pro hotovou identitu. Přijela jsem být blíž něčemu, co ve mně stejně celou dobu bylo, jen to nechci balit do slov, která zní dobře lidem, kteří se ptají z bezpečné vzdálenosti. Možná z toho nakonec nebude velký příběh návratu. Možná jen pomalejší způsob, jak přestat překládat sama sebe pro každého, kdo si chce z mého původu udělat hezkou větu.

A to mi zatím stačí. Nemusím být symbolická, když konečně můžu být konkrétní.