Ano, ještě máme

Ve Vietnamu se obchod často nezačíná košíkem. Začíná zprávou. Někdo pošle fotku šatů, domácího jídla, krému, telefonu, dětského oblečení, květin, bot, ovoce, drobné elektroniky nebo úplně obyčejné věci, která by v českém prostředí pravděpodobně čekala někde v produktové kategorii mezi „doporučujeme“ a „skladem u dodavatele“, a pod tím se pomalu rozběhne malý svět otázek. Máte ještě tuhle barvu? Je to opravdu bavlna? Pošlete mi reálnou fotku? Kolik stojí doprava? Když vezmu dvě, dáte slevu? Můžu si pro to přijít dneska? Je to vhodné pro mámu? Sedí to spíš na menší postavu? A někde mezi těmi otázkami se stane věc, která v českém e-shopu většinou zmizela za tlačítky, filtry a automatickými e-maily: obchod začne znít jako rozhovor.

Nemyslím tím jen chatboty. Ty už se samozřejmě tlačí všude, protože žádná živá věc nemůže dlouho existovat bez toho, aby k ní někdo nepřipojil automatizaci a slovo „AI“. Myslím obyčejnou zprávu. Komentář pod videem. Hlasovku na Zalu. Messenger vlákno, ve kterém se řeší barva, velikost, doprava, sleva a jestli se balík dá poslat ještě dnes. Myslím ten drobný každodenní okamžik, kdy člověk místo procházení produktové stránky napíše: máte to ještě? A na druhé straně někdo odpoví.

Tohle je pro mě na vietnamském internetu zajímavější než všechny velké řeči o digitální transformaci. Ne že by Vietnam nebyl moderní. Je velmi moderní, někdy až nepříjemně rychlý. Jenom se tam modernost ne vždycky překládá jako ticho, samoobsluha a dokonale hladká nákupní cesta bez člověka. Hodně věcí se digitalizovalo tak, že si s sebou vzaly starou logiku trhu. Člověk se ptá, doptává, ověřuje, smlouvá, čeká na odpověď, posílá adresu, chce vidět fotku bez filtru a sleduje, jak se obyčejná konverzace postupně mění v objednávku.

Možná právě proto mi vietnamský online obchod nepřipadá jako oddělený svět od ulice. Spíš jako by si ulice našla nové rozhraní. Tržnice se nepřestěhovala do telefonu tak, že by přestala být tržnicí. Vzala si s sebou hluk, rychlost, doporučení, nejistotu, smlouvání, familiární tón, malé podvody, skutečnou ochotu pomoct, únavu prodávajících a ten zvláštní vietnamský talent udělat z praktické věci sociální situaci. Vzala si s sebou i způsob, jakým se člověk v obchodě nedívá jen na věc, ale i na toho, kdo ji nabízí. Jestli působí spolehlivě. Jestli odpovídá normálně. Jestli se nezlobí na otázky. Jestli má trpělivost. Jestli je příliš hladký, příliš naléhavý, nebo naopak příliš neviditelný.

Z evropské dálky to může působit chaoticky. Jenže ono to často není chaos. Je to systém, který se netváří jako systém. Není postavený kolem jedné dokonale vyplněné produktové karty, ale kolem pohybu mezi lidmi, aplikacemi, skupinami, videi a zprávami. Někdo něco uvidí na TikToku. Zeptá se v komentáři. Prodejce odpoví. Konverzace se přesune do soukromé zprávy. Přijdou fotky. Řeší se velikost, barva, cena, adresa, doprava. Někdy se platí hned, někdy až při doručení. Někdy zůstane jen dotaz. Někdy se z jedné objednávky stane kontakt, který se ozve příště znovu. A někdy se z kontaktu stane drobný vztah, který není romantický ani hluboký, ale praktický: někdo ví, že minule jste brala velikost M, že se vám líbí tmavší barvy, že nechcete nic moc lesklého, že kupujete spíš pro mámu než pro sebe.

V Česku mám pocit, že dobrý online nákup je často takový, ve kterém s nikým nemusím mluvit. Najdu produkt, porovnám cenu, přečtu recenze, zkontroluju dostupnost, vyberu box, zaplatím, dostanu potvrzení a pak si z kovové skříňky vyzvednu věc, kterou jsem si koupila od systému. Je to pohodlné, rychlé a někdy skoro krásně neosobní. Ve Vietnamu může být pohodlí jiné. Méně tiché, méně uhlazené, méně evropsky uklizené, ale často živější. Produkt nemusí nejdřív čekat v katalogu. Může být ve storíčku, livestreamu, facebookové skupině, v Zalu, v Messengeru nebo v telefonu člověka, který zná člověka, který to prodává.

A právě to zná člověka je důležité. Vietnamský obchod ve zprávách není jen technický trend. Je to pokračování staršího způsobu důvěry. Když nevím, zeptám se. Když váhám, chci další fotku. Když si nejsem jistá, jestli prodejce opravdu existuje, podívám se, jak odpovídá ostatním. Když chci něco pro mámu, dítě, tetu, kamarádku nebo sebe, ale nechci udělat špatný nákup, hledám někoho, kdo mi nepošle jen parametr, ale odpověď. Někdy je odpověď praktická. Někdy obchodní. Někdy trochu hraná. Ale pořád je to odpověď, ne jen systémová hláška.

V zemi, kde se obchoduje ve zprávách, není zákazník jen číslo objednávky. Je to člověk, který se ještě může doptat.

Tohle je možná malý detail, ale malé detaily často drží celé kultury pohromadě lépe než jejich oficiální slogany. V Česku se člověk často ptá až ve chvíli, kdy něco selhalo. Balík nedorazil. Platba neprošla. Velikost nesedí. Reklamace se ztratila někde mezi formulářem a ticketovacím systémem. Ve Vietnamu je otázka častěji součástí samotného nákupu. Ne až porucha. Ne až výjimka. Člověk se ptá, protože tak se věci kupují. Stejně jako na trhu. Stejně jako v malém obchodě. Stejně jako když se na ulici ptáte, jestli je to čerstvé, jestli je to sladké, jestli vám dají míň pálivé, jestli je to pro jednu osobu moc, nebo akorát.

Na tom je něco velmi starého. Trh byl vždycky rozhovor. Cena nebyla jen číslo, ale situace. Kvalita nebyla jen hvězdičkové hodnocení, ale zkušenost, pověst a způsob, jakým prodávající odpověděl na otázku. Důvěra nebyla modrý odznak ani certifikát v patičce webu. Byla to věc poskládaná z drobných opakování: někdo odpověděl, někdo poslal fotku, někdo nezmizel po platbě, někdo doporučil, někdo se vrátil, někdo řekl sestřenici, že tahle paní prodává dobré věci a není s ní problém.

Digitální obchod ve Vietnamu tuhle logiku nezrušil. Jen ji přesunul do telefonu.

Proto mi připadá nepřesné mluvit o vietnamském social commerce jen jako o „nakupování přes sociální sítě“. To je pravda, ale je to moc plochá pravda. Důležitější je, že se tam nákupní cesta často nerozpadá na čisté kroky typu objevím produkt, kliknu, vložím do košíku, zaplatím, dostanu potvrzení. Mnohem častěji je to proud. Někdo vidí video. Zeptá se v komentáři. Prodejce odpoví. Konverzace se přesune do soukromé zprávy. Přijdou fotky. Řeší se velikost, adresa, sleva, doprava. Možná přijde hlasová zpráva, protože psát je pomalé. Možná se platí hned, možná až při doručení. Možná se z jedné objednávky stane kontakt, který se ozve příště znovu. Možná se člověk ani nerozhodne koupit, ale už tím dotazem vstoupil do malého obchodního vztahu.

Tohle je méně elegantní než košík. Ale je to velmi živé.

A právě proto je potřeba být opatrná. Nechci z toho dělat romantickou pohádku o lidskosti. Vietnam umí být velmi tvrdý, velmi rychlý a velmi obchodní. Chat-commerce má svoje stíny. Tam, kde se prodává přes zprávy, musí někdo ty zprávy číst. Někdo musí odpovídat večer, během jídla, mezi balíky, v dešti, během rodinného dne, o svátcích, uprostřed vlastního života, který samozřejmě žádnou platformu nezajímá. Každá zpráva může být zákazník, ale také reklamace, hádka, ztracená objednávka, dotaz bez konce nebo člověk, který zmizí poté, co si nechal poslat šest fotek a tři varianty ceny.

Tam, kde je obchod konverzace, se velmi snadno rozmaže hranice mezi prací a soukromím. Být dostupný se stane součástí služby. Odpovědět rychle se stane konkurenční výhodou. Přátelský tón může být skutečná zdvořilost, ale také prodejní taktika. Věta „napište si o cenu“ může být praktická, ale také trochu podezřelá, protože člověka nutí vstoupit do vztahu dřív, než ví, jestli si věc vůbec může dovolit. V katalogu je cena venku. V chatu se cena občas chová jako tajemství, které si musíte vyžádat.

To je na jednu stranu účinné, na druhou trochu nepříjemné. Člověk se tím odhalí jako zájemce. Musí napsat. Musí čekat. Musí reagovat. A když pak nekoupí, někdy má pocit, že někomu něco dluží, i když nedluží vůbec nic. To je zvláštní psychologická síla obchodu ve zprávách: nákup začíná dřív, než začne transakce. Začíná pozorností. A pozornost je dneska skoro měna.

🗒️ Když píšu o obchodování ve zprávách, nemyslím tím, že Vietnam je nějaký čistší nebo autentičtější digitální svět. Není. Platformy jsou platformy, algoritmy jsou algoritmy a kapitalismus umí vietnamsky stejně dobře jako česky nebo anglicky. Zajímavé je spíš to, že se tam velmi staré věci — otázka, odpověď, doporučení, důvěra — naučily žít v novém rozhraní.

Možná proto mě to celé tolik zajímá. Ne kvůli samotnému nakupování. Já nechci psát ódu na slevy, košíky a produktové kódy. Zajímá mě, co způsob nakupování říká o tom, jak si představujeme internet. V jednom modelu je dobrý internet ten, kde všechno funguje tak hladce, že nikoho nepotřebujeme. V jiném modelu je dobrý internet ten, kde někoho najdeme, když ho potřebujeme. Vietnam často stojí blíž té druhé představě. Ne ideálně, ne čistě, ne bez problémů. Ale dost často na to, aby si toho člověk všiml.

Je v tom zvláštní druh intimity. Ne velké, ne sentimentální, ne takové, které by se mělo prodávat jako „komunita“. Spíš praktické intimity. Někdo mě osloví chị nebo em. Někdo si pamatuje, na co jsem se ptala minule. Někdo mi pošle jinou variantu. Někdo mě přesvědčuje. Někdo mi možná lže. Někdo se snaží být milý, protože ví, že milost prodává. Někdo je opravdu ochotný. Někdo je jen dobrý obchodník. Všechno je tam najednou: práce, jazyk, taktika, únava, lidskost i manipulace. Proto je to zajímavé. Ne protože je to čisté, ale právě protože to čisté není.

Tohle je pro mě obecně jedna z největších chyb, které děláme, když mluvíme o digitální kultuře. Máme tendenci hledat čisté příběhy. Buď je technologie odcizující, nebo osvobozující. Buď je platforma zlo, nebo možnost. Buď je social commerce budoucnost, nebo další forma manipulace. Jenže většina věcí, které opravdu používáme, je mnohem špinavější a zajímavější zároveň. Zalo může být rodinný kontakt, pracovní nástroj, místo pro domluvu s kurýrem, obchodní kanál, školní skupina, zákaznická linka a prostor, kde vám někdo pošle fotku polévky, kterou prodává na zítřejší ráno. Messenger může být totéž, jen s jiným přízvukem platformy. TikTok může být zábava, výloha, reklama, prodejní pult i večerní hlučné tržiště v jednom.

Ve Vietnamu se tohle všechno často nepotřebuje oddělovat tak pečlivě, jak jsme si zvykli v Evropě. U nás se tváříme, že existuje jasný rozdíl mezi obsahem, reklamou, obchodem, zákaznickou podporou a osobní komunikací. V praxi se to samozřejmě míchá také, ale pořád kolem toho máme rádi šuplíky. Ve Vietnamu ty šuplíky někdy působí volněji. Obchod se objeví tam, kde jsou lidé. A lidé jsou ve zprávách, skupinách, komentářích a videích.

To má své kouzlo i riziko. Když se obchod objeví přímo uprostřed sociálního života, je blíž. Nemusíte odcházet jinam. Nemusíte hledat web. Nemusíte přemýšlet, jak se jmenuje e-shop. Stačí napsat. Ale když je obchod pořád blíž, je také těžší před ním úplně zavřít dveře. Nakupování se může stát méně plánovanou činností a víc reakcí. Vidím, líbí se mi, zeptám se, odpoví mi, koupím. Nebo skoro koupím. Nebo nekoupím, ale algoritmus si zapamatuje, že jsem se dívala.

V tomhle není Vietnam výjimka, spíš výraznější verze něčeho, co se děje všude. Obchod se posouvá z míst, kam chodíme nakupovat, do míst, kde už trávíme čas. Jen ve Vietnamu je to vidět s mnohem větší samozřejmostí, protože zprávy nejsou okrajový doplněk. Jsou každodenní infrastruktura. A když je něco každodenní infrastruktura, obchod se tam dřív nebo později nastěhuje s kufry, regály a slevovým kódem.

Český internetový obchod je proti tomu úplně jiný druh krajiny. Ne méně digitální. Vůbec ne. Spíš velmi vycvičený. Česko je země filtrů, porovnávačů, recenzí, skladové dostupnosti, rychlého doručení, výdejních boxů a malého národního sportu, při kterém člověk stráví dvacet minut ověřováním, jestli může ušetřit pár korun, a potom se cítí jako někdo, kdo právě přelstil trh.

A ono to funguje. Česká e-commerce je v mnoha ohledech výborná. Máme infrastrukturu, kterou bychom neměli brát jako samozřejmost. Umíme objednat večer a brzy vyzvednout balík. Umíme porovnat cenu. Umíme najít recenzi od člověka, který je rozhořčený, protože rychlovarná konvice měla kratší kabel, než čekal. Umíme vrátit zboží bez dlouhého osobního vyjednávání. Umíme nakupovat tak, aby obchod působil skoro neviditelně.

To je jeho síla. A trochu i jeho limit.

Český e-shop je často navržený tak, aby člověk nepotřeboval člověka. Čím méně dotazů, tím lepší systém. Čím méně tření, tím lepší nákup. Čím méně konverzace, tím efektivnější proces. Když všechno proběhne správně, nikdo si s nikým nemusí nic vysvětlovat. Objednávka se přijme, zaplatí, zabalí, odešle a uloží do boxu. Zákazník si ji vyzvedne, systém si odškrtne úspěch a všichni můžeme jít dál.

Je to elegantní. A někdy osamělé.

Ve Vietnamu se důvěra častěji vyjednává v reálném čase. V Česku ji delegujeme na systém. Recenze, ověřený obchod, značka, platební brána, obchodní podmínky, reklamační řád, číslo zásilky. Vietnam se častěji ptá: je tam někdo, kdo odpoví? Česko se častěji ptá: je to dost ověřené, abych se nemusel ptát nikoho?

Ten rozdíl mi připadá mnohem zajímavější než jednoduché tvrzení, že jeden model je lepší. Není. Každý odpovídá na jinou úzkost. Český model řeší strach, že mě někdo ošidí. Vietnamský model řeší strach, že nevím, kdo je na druhé straně. Český model staví důvěru přes pravidla. Vietnamský ji často staví přes odpověď.

Když kupuji dražší elektroniku, nechci poetickou hlasovku od člověka, který mě osloví sestři a napíše, že to „určitě bude dobré“. Chci fakturu, záruku a možnost poslat věc zpátky bez osobního dramatu. Česká neosobnost je v takové chvíli velmi příjemná. Chrání mě. Šetří čas. Dává mi práva, ne náladu prodávajícího.

Zároveň si ale myslím, že český online obchod občas zaměnil efektivitu za nepřítomnost. Otázka zákazníka se bere jako porucha systému, ne jako součást vztahu. Když se člověk ptá, jako by tím dokazoval, že si dost nepřečetl web. Když chce lidskou odpověď, často skončí ve formuláři, který předstírá pomoc, ale ve skutečnosti jen správně třídí problém do fronty. A když se někde objeví chat, bývá to často malý plastový démon v rohu obrazovky automatické okno, které se ptá, jak může pomoci, aby pak nabídlo tři možnosti, z nichž žádná není ta správná.

Nemyslím si, že by české e-shopy měly začít předstírat vietnamskou familiárnost. Opravdu nechci, aby mi značka psala „ahojky, všimli jsme si, že pokukuješ po ponožkách“. Internet o nás ví už tak dost a nemusí se ještě tvářit jako teta. Spíš si myslím, že český obchod by se mohl od Vietnamu naučit jednodušší věc: konverzace není vždycky selhání systému. Někdy je to způsob, jak se důvěra vůbec stane možnou.

Ideální svět by možná nebyl ani vietnamský chat, ani český košík samotný. Měl by českou spolehlivost a vietnamskou možnost doptat se. Jasnou cenu a reálnou fotku. Dobrou ochranu zákazníka a někoho, kdo neodpovídá jako kus softwaru po lobotomii. Možnost nakoupit bez řečí, když nechci mluvit, a možnost mluvit, když potřebuji jistotu.

Tohle je důležité: nejde o to, aby se všechno stalo osobním. Osobní tón se dá zneužít stejně snadno jako automatizace. Někdy je falešná blízkost horší než poctivá neosobnost. Radši budu mluvit s dobře navrženým systémem, který mi věc vyřeší, než s člověkem nebo chatbotem, který mi bude posílat srdíčka a přitom neudělá nic. Ale mezi těmito dvěma póly existuje prostor, který český internet často moc neumí. Prostor, kde je obchod pořád profesionální, ale otázka není obtěžování. Kde služba není falešně familiární, ale dostupná. Kde zákaznická podpora nepůsobí jako trest za to, že jste systém narušili svojí existencí.

Pro mě je na tom osobní ještě jedna věc. Žít mezi českým a vietnamským prostředím znamená všímat si i malých rozdílů, které by samy o sobě nevypadaly jako téma na článek. Jenže právě v nich se často ukazuje nejvíc. Ne ve velkých větách o identitě, ale v tom, jestli je normální se ptát. Jestli důvěřujeme systému, nebo člověku. Jestli dobrá služba znamená ticho, nebo odpověď. Jestli se modernost měří tím, kolik kroků zmizelo, nebo tím, jestli v těch zbývajících ještě někdo zůstal.

Vietnam mi v tomhle nepřipadá jako budoucnost obchodu v lesklém konferenčním smyslu. Spíš jako připomínka, že digitální kultura není jen o nástrojích, ale o zvycích. O tom, kam lidé chodí, když si nejsou jistí. O tom, jestli jim připadá přirozenější kliknout, nebo napsat. O tom, zda obchod vnímáme jako proces, který má odstranit konverzaci, nebo jako situaci, ve které konverzace pořád něco řeší.

Možná je to celé jednodušší, než se tváří všechna slova jako social commerce, conversational commerce, livestream shopping nebo AI automation. Ve Vietnamu se obchoduje ve zprávách, protože zprávy jsou místo, kde lidé už dávno jsou. V Česku jsme si postavili skvělé e-shopy, sklady, porovnávače a boxy, protože jsme velmi dobří v systémech, které snižují nejistotu pomocí pravidel. Obě věci dávají smysl. Obě něco zlepšují. Obě něco ztrácejí.

A možná právě tady je ten rozdíl nejlidštější. Vietnam často říká: napiš, někdo se ozve. Česko často říká: nepiš, všechno už je v systému. Vietnam umí být v tomhle bližší, ale také únavnější. Česko umí být spolehlivější, ale také chladnější. Ve Vietnamu se člověk někdy musí moc domlouvat. V Česku se někdy nemá s kým domluvit vůbec.

Já nechci, aby každý nákup byl rozhovor. Někdy chci jen koupit baterky, zaplatit a nikdy se s nikým nesblížit nad velikostí balení. Ale nechci ani internet, kde je každý dotaz považovaný za neefektivitu a každá lidská odpověď za náklad, který se má co nejdřív automatizovat.

Někde mezi vietnamskou zprávou a českým výdejním boxem je možná docela dobrá představa digitálního obchodu. Taková, která umí být rychlá, ale ne úplně bez hlasu. Přehledná, ale ne nepřístupná. Moderní, ale ne pyšná na to, že z ní zmizel člověk. Taková, kde systém funguje dost dobře na to, aby chránil, ale ne tak tvrdě, aby každou otázku považoval za chybu.

Nakonec mě na tom dojímá jedna úplně obyčejná věta. Ne proto, že by byla krásná. Právě naopak. Je praktická, malá a bez literárních ambicí.

Ano, ještě máme.

Není v ní jen informace o skladu. Je v ní malý důkaz, že někdo odpověděl.

A možná je to celé: Vietnam mi připomíná, že obchod může být digitální a pořád ještě mít hlas. Česko mi připomíná, že hlas nestačí, když chybí pravidla, ochrana a spolehlivost. Jedno bez druhého je buď moc hlučné, nebo moc studené. A já bych asi nejradši internet, který umí oboje: odpovědět jako člověk a fungovat jako systém.

Protože někdy opravdu stačí kliknout.

Ale někdy se člověk prostě potřebuje zeptat.