Dobrý talíř není finanční diagnóza

Existuje zvláštní reflex, který se někdy spustí ve chvíli, kdy si člověk dá na talíř něco barevného, čerstvého nebo nedejbože trochu hezky naaranžovaného. Najednou se odněkud ozve tichý účetní hlas společnosti: aha, tak tady někdo rozhazuje.

Jako by dobré jídlo mohlo mít jen dvě podoby. Buď je to poctivý talíř, který musí vypadat trochu unaveně, aby byl morálně přijatelný, nebo je to důkaz, že člověk ztratil kontakt s realitou, peněženkou a možná i se všemi generacemi předků, které uměly vyžít z brambor, mouky a nervů.

Jenže talíř není bankovní výpis. A už vůbec ne tehdy, když si ho člověk udělá doma.

Vyrostla jsem na vietnamských jídlech, která často vypadají složitěji, než kolik ve skutečnosti stojí. Rýže. Nudle. Vývar. Vajíčko. Trocha masa, která nemá za úkol zakrýt celý talíř, ale dodat chuť. Bylinky, česnek, zázvor, chilli, rybí omáčka, sójová omáčka, ocet, zelenina, něco kyselého, něco křupavého, něco teplého. Není to magie. Je to systém.

A hlavně: spousta těch věcí se nekupuje na jedno jídlo. Kupují se jako domácí infrastruktura.

Láhev rybí omáčky není luxusní položka pro jednu večeři. Je to několik měsíců chuti. Pytel rýže není jeden drahý nákup, ale desítky porcí. Nudle nejsou „exotika“, když z nich jednou udělám polévku, podruhé salát, potřetí něco smaženého a počtvrté záchranné jídlo ve chvíli, kdy lednice vypadá jako minimalistická instalace o konci měsíce.

Některé kuchyně nevypadají levně, protože nejsou smutné.

A to je možná ten hlavní omyl. Lidé si pletou úspornost s chudobou na talíři. Jako by šetření mělo vždycky vypadat jako suchý rohlík, levný salám a rezignovaný pohled z okna. Jenže šetření může mít i bylinky. Může mít chilli. Může mít rýži, vajíčko, zeleninu, tofu, trochu avokáda z velkoskladu a drzost vypadat líp než brunch za tři stovky.

To neznamená, že vietnamská kuchyně je automaticky levná ve všem. Samozřejmě že není. Když člověk začne nakupovat speciální houby, mořské plody, drahé maso, čerstvé bylinky mimo sezonu nebo všechno bere v malém balení v běžném supermarketu, cena umí vyskočit velmi rychle. Ale v běžném domácím rytmu je její síla někde jinde: v tom, že umí postavit jídlo na základních věcech a chuť dodat přes techniku, omáčky, kyselost, teplo, texturu a kombinace.

A teď buďme upřímní i k české kuchyni. Já ji neurážím. Já ji jím. Ale představa, že běžné české jídlo je automaticky levnější jen proto, že zní domácky, je trochu komická. Maso, máslo, smetana, sýr, vejce, knedlíky, olej, mouka, brambory — to všechno taky něco stojí. Svíčková není spořicí účet. Guláš není ekonomický manifest. Řízek s bramborovým salátem není finanční askeze, jen proto, že ho schválily tři generace tet.

Rozdíl je spíš v tom, že české jídlo se často tváří jako normální, zatímco cokoliv barevnějšího, čerstvějšího nebo trochu asijského se okamžitě podezírá z rozmařilosti.

Přitom doma se věci počítají úplně jinak než v restauraci. V restauraci platím suroviny, práci, nájem, energie, servis, marži, atmosféru, talíř, umytou sklenici a něčí schopnost neusmát se křečovitě, když si už počtvrté řeknu o vodu. Doma platím suroviny a vlastní čas. A pokud mám trochu rozum, část toho času se mi vrátí v dalších jídlech.

Když si koupím avokádo venku na brunchi, kupuju zážitek. Když si koupím avokádo z velkoskladu a doma ho dám na chleba s vejcem, zeleninou a něčím pikantním, kupuju surovinu. To není stejná věc. A je docela drzé dělat z domácího talíře důkaz rozhazování jen proto, že nevypadá jako trest.

Můj oblíbený typ dobrodružství je navíc velmi jednoduchý: někde něco ochutnám a pak se pokusím udělat vlastní verzi doma. Ne proto, že bych chtěla kopírovat restauraci. Spíš proto, že mě zajímá, z čeho se skládá chuť. Co tam dělá kyselost. Co tam dělá tuk. Proč to křupe. Proč to funguje. A jestli se to dá udělat za čtvrtinu ceny, zatímco jsem bosá v kuchyni a nikdo mi neúčtuje servis.

Většinou dá.

Ne vždycky dokonale. Někdy vznikne jídlo, které by se na menu jmenovalo „autorská fúze“ jen proto, aby se zakrylo, že jsem improvizovala. Ale i to je součást domácí kuchyně. Vaření není jen opakování receptů. Je to schopnost podívat se na rýži, vejce, zbytek zeleniny, kus tofu a říct: dobře, dneska z toho nebudeme dělat smutek.

A právě fúze českého a asijského vaření je podle mě skoro vždycky dobrý nápad. Ne jako laciný trik, ale jako normální život člověka, který žije mezi chutěmi. Když může existovat smažený sýr, může existovat i řízek s vietnamským salátem. Když může česká domácnost ctít kyselou okurku, může pochopit i nakládanou zeleninu. Když se do guláše vejde majoránka, svět se nezboří, když někde vedle přistane chilli olej.

Tradice ostatně nikdy nebyla tak čistá, jak se tváří. Lidé vařili z toho, co měli. Co bylo dostupné. Co šlo uložit. Co zbylo. Co se dalo natáhnout na další den. Co děti snědly bez protestu. Co šlo ohřát. Co prošlo rodinnou komisí a co se dalo zachránit omáčkou.

To není módní fúze. To je domácí realita.

A pak je tu rýžovar.

Člověk, který v rýžovaru vidí jen přístroj na rýži, ještě neviděl začátek civilizace. Rýžovar je malá kuchyň, která neklade zbytečné otázky. Udělá rýži, jasně. Ale udělá i congee, kaši, polévku, zeleninu v páře, vejce, jednoduché dušené jídlo, ohřáté zbytky, línou večeři, nouzový oběd, sladkou věc, slanou věc, a když je člověk dostatečně odvážný, tak i něco, co by se před návštěvou raději přejmenovalo.

Kdyby průměrný Čech věděl, kolik jídel se dá udělat v obyčejném rýžovaru, možná by mu opravdu spadla čelist. Ne proto, že by to bylo exotické. Ale proto, že je to praktické. A praktičnost je možná největší luxus, který si doma můžeme dovolit.

🍚 Malá poznámka z kuchyně:
Šetření není o tom, že si člověk zakáže radost. Šetření je o tom, že ví, kde se radost zbytečně přeplácí.

Proto mě trochu unavuje představa, že dobré jídlo je automaticky morální podezření. Že pokud si člověk dá něco hezkého na talíř, musí se obhajovat. Odkud má avokádo. Kolik stálo. Jestli to náhodou nebylo z kavárny. Jestli si neměl dát něco skromnějšího, méně barevného, méně drzého, méně živého.

Ne. Nemusel.

Někdy je hezký talíř jen důkaz, že člověk umí vařit. Že umí nakoupit. Že ví, co se dá rozpočítat na víc porcí. Že si něco udělal sám. Že nepotřebuje sedět v bistru, aby si dopřál něco dobrého. Že si doma vyrobil vlastní malý brunch, akorát bez brunchové cenovky a bez cizího názoru na to, jestli si ho zaslouží.

A ano, možná to vypadá moc dobře na to, aby to bylo považované za šetrné.

To už ale není můj problém. To je problém fantazie toho, kdo si myslí, že úspornost musí být ošklivá.

Já jsem byla vychovaná jinak. Jídlo se nevyhazuje. Základní suroviny mají víc životů. Omáčka není detail, ale strategie. Rýže není příloha, ale plán. A když se něco dá udělat doma za zlomek ceny, tak se to doma jednou prostě zkusí.

Protože dopřát si neznamená rozhazovat.

Někdy to znamená jen to, že člověk ví, co dělá.

A někdy to znamená, že Vietnamka stojí v kuchyni, dívá se na talíř za sedmdesát korun, který by venku stál tři stovky, a tiše se směje. Haló. My umíme šetřit. Jen u toho odmítáme jíst smutně.