Kudy se ještě dá jet po svém

Introverti nemají méně rádi lidi. Jen je většinou nepotřebují potkat všechny najednou, ideálně ještě předtím, než se jejich mozek definitivně rozhodne zahájit den. Já mám lidi ráda, některé dokonce velmi, ale mnohem lépe se mi s nimi existuje jednotlivě, dobrovolně a bez toho, aby našemu setkání předcházela povinná společenská rozehřívačka s několika desítkami náhodně vybraných spoluobčanů.

Ani introvert se samozřejmě nemůže celý život přesouvat jen pomocí vypnutých notifikací a intenzivního přání, aby se potřebná místa přiblížila k němu. Občas se musí dostat z bodu A do bodu B stejně jako všichni ostatní, jen by uvítal, kdyby cesta mezi těmito body obsahovala co nejméně dalších písmen, hlasů, tašek, pohledů a reproduktorů telefonu.

Prostředky veřejné dopravy člověka spolehlivě přepraví tam, kam potřebuje, ale cestou mu také připomenou, že společnost je především velmi propracovaný systém sdílení omezeného prostoru. Nemusíte s nikým přímo mluvit, a přesto celou dobu reagujete na přítomnost ostatních. Uhýbáte, čekáte, pouštíte někoho sednout, snažíte se nepřekážet, kontrolujete, zda nepřekáží někdo vám, a občas vedete tichý spor o několik centimetrů místa s člověkem, který o existenci tohoto sporu zřejmě vůbec neví.

Člověk pak přijede do cíle, aniž by s někým skutečně komunikoval, ale s pocitem, že absolvoval menší společenskou událost. Jestli se chystá navštívit někoho, koho má rád, část energie určené právě pro něj už mezitím věnoval lidem, které nikdy předtím neviděl a pravděpodobně už neuvidí. Nejde o žádnou velkou tragédii. Je to jen jedna z těch drobných každodenních daní, které extrovertní svět vybírá tak nenápadně, že si je většina lidí ani neuvědomuje.

Pak jsem si pořídila skútr a zjistila, že vlastní kola nejsou jen dopravní prostředek. Jsou také překvapivě účinná osobní hranice.

Mohu odjet ve chvíli, kdy chci, z místa, které mi vyhovuje, a po cestě nemusím sdílet několik metrů čtverečních s lidmi, kteří mají velmi odlišné představy o přiměřené hlasitosti telefonního hovoru. Nemusím přizpůsobovat své tempo jízdnímu řádu ani přemýšlet, zda jsem správně pochopila systém nastupování, vystupování a signalizování, že právě tady skutečně potřebuji ven. Nasadím helmu, sednu si a jedu.

Je v tom možná méně romantiky, než jakou lidé obvykle připisují vlastním kolům. Necítím se jako hrdinka filmu o svobodě, která nechává minulost mizet v prachu za sebou. Většinou se jen potřebuji dostat pro jídlo, něco vyřídit nebo někoho navštívit. Právě tato obyčejnost je ale příjemná. Nemusím z dopravy dělat společenskou zkušenost ani symbolický akt. Je to jednoduše přesun, který proběhne podle mého tempa.

Nechci se lidem vyhýbat. Jen nechci, aby byli povinným mezikrokem mezi rozhodnutím někam jet a skutečným příjezdem.

Vlastní dopravní prostředek mi paradoxně umožňuje mít lidi raději, protože k nim přijíždím s energií, kterou jsem cestou nerozdala. Když někoho navštívím, opravdu jsem přijela za ním. Nemusela jsem předtím absolvovat čtyřicet minut drobných ústupků, odhadování a nevyžádaného soužití. Pro někoho je to zanedbatelný rozdíl, pro mě je to téměř luxus.

Slovo luxus se dnes zvláštním způsobem objevuje pokaždé, když se snažíme něčeho zbavit. Platíme za ticho, za samotu, za pobyty bez připojení, za jednoduché telefony a za místa, kde nám nikdo nemůže okamžitě napsat. Technologický pokrok nám měl ušetřit čas a námahu, jenže místo toho vytvořil svět, ve kterém každá volná minuta působí jako nevyužitá kapacita.

Můj telefon toho umí nesrovnatelně víc než přístroje, které jsem měla jako dítě. Stará Nokia zvládla e-mail, několik poznámek a pár dalších funkcí, díky nimž jsem se cítila téměř jako velmi vytížená podnikatelka, přestože můj pracovní den sestával ze školy a zjišťování, kdo je právě online. Dnešní telefon mě naviguje, překládá, platí za mě, uchovává moje fotografie, spravuje komunikaci a připomíná mi věci, které bych bez něj nejspíš zapomněla.

Čím více toho ale telefon zvládá za mě, tím častěji mám pocit, že bez něj nezvládám skoro nic sama. Nepamatuji si telefonní čísla, protože nemusím. Nepamatuji si cesty, protože mě vždycky dovede mapa. Občas si nepamatuji ani důvod, proč jsem telefon vzala do ruky, protože mezi odemknutím obrazovky a otevřením správné aplikace se objevilo několik oznámení, zpráva a informace, o které jsem nežádala, ale teď ji bohužel znám.

Technologie nám neodebrala jen nudu. Postupně nás odnaučila považovat volnou chvíli za něco, co nemusí být vyplněno. Když někde čekáme, vytáhneme telefon. Když jsme sami, vytáhneme telefon. Když jsme s někým a na několik sekund se přestane mluvit, někdo obvykle vytáhne telefon, aby ticho nevypadalo, že se stalo omylem.

Offline život se proto začíná prodávat jako exkluzivní produkt. Lidé si kupují papírové diáře, analogové fotoaparáty a pobyty, během nichž jim někdo profesionálně zabrání připojit se k internetu. Nejdřív jsme vytvořili přístroje, které odstranily čekání, ticho a nudu, a teď utrácíme peníze za to, aby nám je někdo alespoň na víkend vrátil.

Možnost odpojit se navíc není rozdělena spravedlivě. Telefon můžeme romanticky zavřít do zásuvky, jen pokud ho nepotřebujeme kvůli práci, rodině, úřadům, bankovnictví, navigaci nebo dostupnosti pro člověka, který se bez nás neobejde. Digitální detox se podniká podstatně snadněji ve chvíli, kdy někdo jiný mezitím zůstává online.

Ani já na skútru internetu skutečně neunikám. Telefon mám pořád u sebe, protože bez navigace bych sice pravděpodobně někam dojela, ale bod B by musel být velmi otevřený kompromisu. Vlastní kola snižují množství mezilidských interakcí, technologie ale zároveň zajišťuje, že úplně sama nejsem téměř nikdy. V kapse mám zařízení, přes které se ke mně může kdykoli dostat práce, rodina, zprávy, světové dění i člověk, se kterým jsem se několik let nebavila, ale právě si vzpomněl, že existuji.

Internet nás nezaměstnává osm hodin denně. Rozdělil nám směnu do každé chvíle, kdy bychom jinak jen několik minut existovali.

Možná právě proto na mě současné sociální sítě působí podobně jako přeplněné prostředky veřejné dopravy. Je na nich příliš mnoho lidí nucených sdílet jeden prostor, jen každý zároveň předstírá, že v něm stojí sám na vlastním pódiu. Všichni něco říkají, ukazují, vysvětlují, doporučují nebo prodávají, a přesto je stále těžší získat pocit, že jsme s někým skutečně v kontaktu.

Za několik minut projdu desítky obličejů, několik osobních krizí, politickou hádku, recept, reklamu převlečenou za přátelské doporučení a video zvířete, jehož příběh je možná pravdivý a možná byl sestaven tak, aby ze mě vyrobil další zhlédnutí. Po zavření aplikace si nepamatuji téměř nikoho. Viděla jsem spoustu lidských tváří, ale nepotkala jsem člověka.

Internet je přeplněný obsahem a překvapivě prázdný lidmi. Ne proto, že by na něm lidé nebyli, ale protože se z nich staly jednotlivé položky v proudu, který se nezastaví dost dlouho na to, abychom si někoho skutečně všimli. Každý človimli. Každý člověk musí během několika sekund vysvětlit, proč stojí za naši pozornost, a pokud se mu to nepodaří, systém nám okamžitě nabídne dalšího.

Na Instagramu je tento posun asi nejviditelnější. Platforma nezemřela a rozhodně není prázdná. Fotografií, videí, značek, celebrit, rad a doporučení je na ní víc než kdy dřív. Jen tam čím dál méně potkáváme lidi, kvůli kterým jsme tam původně přišli. Místo obyčejných fotografií přátel dostáváme doporučené účty, profesionálně vytvořenou spontánnost a obsah vybraný především podle toho, co nás udrží uvnitř aplikace o několik minut déle.

A ne, na Instagramu už nejsem. Neodešla jsem v rámci dramatického digitálního detoxu, neoznámila jsem poslední příspěvek s černobílou fotografií a větou o nové kapitole a nepotřebovala jsem si dát pauzu od sociálních sítí tříměsíční dovolenou od jedné konkrétní aplikace. Jednoduše mi přestal sedět. Nevyhovoval mi. Tak jsem odešla. Tečka.

Dřív jsme zveřejňovali nepovedené fotografie, protože jsme jednoduše měli nepovedené fotografie. Dnes se neostrost, zrno, náhodný úhel a zdánlivě neuklizený pokoj vyrábějí záměrně, aby výsledná veřejná přítomnost působila dostatečně lidsky. I neformálnost má své postupy, doporučené aplikace a správnou míru nedbalosti.

Nevím, kdy přesně se ze sociálních sítí stala práce, kterou vykonáváme sami na sobě. I člověk, který nic neprodává, má mít rozpoznatelný vizuální styl, konzistentní názory, vlastní tón a přiměřeně dávkovanou zranitelnost. Má působit autenticky, ale jeho autenticita musí zůstat srozumitelná, estetická a pravidelně publikovatelná. Osobní život se proměnil v materiál a obyčejná přítomnost přestala stačit.

To je možná důvod, proč mě stále více přitahují menší části internetu. Vlastní blog, vlastní doména a sociální sítě, kde alespoň přibližně chápu, proč se mi určitý příspěvek zobrazuje. Nevěřím, že menší internet bude automaticky čistší, laskavější nebo zbavený všech problémů. Lidé si své špatné návyky přinesou kamkoli. Menší prostor ale někdy dovolí, aby člověk zůstal člověkem o několik sekund déle, než se z něj stane obsah.

Nechci z internetu odejít. Vyrostla jsem na něm, pracuji na něm, píšu na něm a nacházím tam lidi, které bych bez něj nikdy nepotkala. Chtěla bych se na něm jen pohybovat trochu podobně jako na vlastním skútru, tedy zvolit si směr, nevstupovat automaticky do každého proudu a zastavit se tam, kde skutečně někdo je.

Velký internet nikam nezmizel. Jen se postupně změnil v prostředek hromadné přepravy pozornosti, který nás vozí mezi cizími životy podle trasy sestavené někým jiným. Menší internet mi připomíná vlastní kola, protože cesta nemusí být rychlejší, jednodušší ani bezpečnější, ale alespoň mám pocit, že jsem si ji vybrala sama.

Instagram není mrtvý. Jen už v něm skoro nikdo nebydlí.