To, co z tváře nepřečtete

Hodně lidí by mi netipovalo pětadvacet. Není to pro mě nijak překvapivá informace, protože nám Asiatkám lidé roky ubírají docela běžně, někdy jako kompliment, jindy jako upřímný omyl a občas způsobem, při kterém člověk neví, zda má poděkovat, nebo předložit občanku. Už jsem si zvykla na ten krátký pohled, během kterého si někdo přepočítává můj obličej, hlas a to, co o sobě říkám, a snaží se rozhodnout, která z těch věcí mu připadá nejméně důvěryhodná. Obvykle to není občanka.

Část z toho bude jednoduše tím, jak Evropané čtou asijské tváře. Věk odhadujeme také podle rysů, které jsme se naučili spojovat s určitou životní etapou, a pokud je člověk na některé typy obličejů méně zvyklý, jeho vnitřní kalkulačka začne pracovat poněkud kreativně. Část možná souvisí i s tím, že nemám potřebu vypadat starší, než jsem. Nemaluji si na obličej dospělost, nenosím ji jako sako a zřejmě ani nevysílám onu zvláštní energii ženy, která má v kabelce doklady seřazené podle důležitosti, domácí lékárničku pro pět lidí a pevný názor na správnou výšku kuchyňské linky. Nemám nic proti ženám, které tuto energii mají. V mnoha situacích bych je ráda měla uložené v kontaktech. Jen se mi ji zatím nepodařilo získat přirozeným vývojem.

Zároveň se ale vědomě nesnažím stavět do pozice mladší holky. Nevybírám si oblečení podle toho, kolik let mi ubere, neměním hlas, gesta ani způsob, jakým píšu, abych působila roztomileji, křehčeji nebo méně nebezpečně. Nevzniklo to podle internetového vzoru, nebyla u toho žádná nástěnka inspirací a jednoho rána jsem se nerozhodla, že si vytvořím osobní značku založenou na tom, že mě lidé budou považovat za mladší. Prostě tak nějak vypadám a působím.

Dlouho jsem to brala jen jako drobnou vlastnost své tváře, něco na úrovni barvy očí nebo toho, že mi vlasy nikdy neprovedou přesně to, co jim bylo ráno poměrně srozumitelně vysvětleno. Mladší vzhled se v běžném hovoru prezentuje hlavně jako výhra, jejíž hodnotu člověk možná neocení dnes, ale jednou za ni bude velmi vděčný. Je v tom obsažený příslib, že čas sice pracuje proti všem, ale u některých žen začne svou směnu o něco později. Měla bych tedy nejspíš přikývnout, poděkovat a odložit si kompliment na budoucnost.

Jenže mladší vzhled není vždy jen příjemná výhoda, kterou člověk jednou ocení při pohledu do zrcadla. Někdy mi lidé spolu s věkem ubírají také zkušenost, kompetenci nebo právo vědět, o čem mluvím. Mladší tvář může fungovat jako nevyžádaný filtr, přes který věta nezní tak definitivně, jak byla vyslovena. To, co z obličeje ženy s ostřejšími rysy, několika viditelnými roky navíc a správně střiženým sakem působí jako jasné rozhodnutí, může z mého obličeje znít jako návrh, o kterém by ještě měl rozhodnout někdo skutečně dospělý.

Neznamená to, že se to děje pokaždé nebo že každé špatné pochopení lze vysvětlit mým původem a tváří. Člověk by se velmi rychle dostal do stavu, kdy v každém rozhovoru provádí sociologickou pitvu ještě předtím, než druhá strana dokončí větu. Přesto existují opakující se momenty, které se těžko přehlížejí. Vysvětlování věcí, na které jsem se neptala. Překvapení, že mluvím plynně česky. Změna tónu poté, co začnu mluvit. Představa, že pokud působím mladě a jemně, budu zároveň také přizpůsobivější, tišší a ochotnější nechat si poradit.

U asijských žen se k mladšímu vzhledu často přidává celá známá směs představ o drobnosti, poslušnosti, jemnosti a věčné dívčí nevinnosti. Nemusíme nic z toho hrát. Role už může být připravená ještě před první větou a čeká jen na to, zda do ní poslušně vstoupíme. Mladost pak není jen estetická vlastnost. Stává se způsobem, jakým je čtena naše autorita, sexualita, zkušenost a někdy i schopnost rozhodovat o sobě.

Právě proto mě fascinuje, jak rozporuplně společnost zachází s ženským věkem. Ženám se neustále připomíná, že mají vypadat mladě. Mají mít hladkou pleť, svěží výraz, lesklé vlasy, dostatek energie a tělo, na kterém se čas smí podepsat jen velmi jemně a nejlépe tužkou, kterou lze večer odlíčit. Mladost se už dávno neprezentuje jen jako biologické období. Je to projekt, režim a soubor návyků, které lze údajně udržovat disciplínou, kosmetikou, správným spánkem, dostatkem vody, vhodným pohybem a zřejmě také tím, že se člověk nikdy příliš nezamračí nad cenou všech těch přípravků.

Máme vypadat jako holky co nejdéle, ale chovat se jako holky nesmíme skoro nikdy. Dospělá žena má být rozumná, organizovaná, praktická a emočně stabilní. Má vědět, co chce, ale nechtít toho příliš. Má být samostatná, ale ne chladná, citlivá, ale ne přecitlivělá, uvolněná, ale ne nezodpovědná. Má se umět ozvat, aniž by působila konfliktně, a umět si říct o pomoc, ideálně však jen v situacích, kdy ji nikdo nebude muset skutečně poskytnout.

Tělo má zůstat dívčí, zatímco výkon má být dávno dospělý.

Je to jeden z těch společenských rozporů, které jsou tak běžné, až přestanou působit jako rozpor. Žena smí působit mladě, pokud je uvnitř dokonale zorganizovaná. Smí být jemná, pokud zvládne všechnu tvrdou práci. Smí být roztomilá, pokud není náročná. Smí si ponechat dívčí tvář, ale ne dívčí nejistotu, nerozhodnost, lehkost nebo potřebu, aby se někdy postaral někdo jiný. Vypadat mladě je odměňované, ale potřebovat něco, co spojujeme s mládím, jako je čas, vedení, bezpečí, trpělivost nebo prostor k chybě, už tak přitažlivé není.

Ženám se dovoluje vypadat jako holky mnohem déle, než se jim dovoluje cokoli holčičího potřebovat.

Možná právě proto je internet v posledních letech plný výrazů jako girl dinner, girl math, hot girl walk nebo I’m just a girl. Na první pohled to může vypadat, že si dospělé ženy kolektivně snižují věk a že se slova žena začaly bát natolik, až se raději schovaly do pokoje s mašlemi, leskem na rty a lampičkou ve tvaru květiny. Část kritiky tohoto trendu je pochopitelná. Dospělé ženy byly příliš dlouho zmenšovány, infantilizovány a označovány za holky v situacích, kdy jim někdo chtěl ubrat autoritu. Není tedy divné, že v návratu k holčičímu jazyku někdo vidí krok zpět.

Jenže v těch slovech nemusí být jen touha stát se znovu dítětem nebo utéct před ženskostí. Může v nich být také odpor k představě, že dospělost ženy musí být neustále viditelná jako výkon. I’m just a girl nemusí znamenat, že jsem neschopná, nerozumná nebo že potřebuji, aby za mě svět rozhodoval. Někdy znamená něco mnohem obyčejnějšího: dnes odmítám být nejrozumnější osobou v místnosti. Nechci mít správnou odpověď, záložní plán ani vhodně zpracovanou emoci. Nechci opravovat situaci, kterou vytvořil někdo jiný, ani předem myslet na všechno, co ostatní zapomněli. Nechci dokazovat svou dospělost tím, že budu stále praktičtější, odolnější, unavenější a méně překvapivá.

Stejným způsobem lze číst i girl dinner. Na internetu se tím obvykle myslí talíř drobností, které by samy o sobě možná nevypadaly jako plnohodnotné jídlo. Několik oliv, sýr, sušenka, ovoce, něco slaného, něco, co zůstalo v lednici, a hlavně žádná potřeba přesvědčit kohokoli dalšího, že tohle je přece normální večeře. Často se to podává jako nový, lehce absurdní objev ženského internetu, ale u nás Vietnamek je na tom trochu vtipné, že jsme k podobnému jídlu nikdy nepotřebovaly nový anglický název.

Když se vaří pro rodinu, jídlo má několik vrstev. Je tam rýže, polévka, zelenina, ryba nebo maso, několik misek uprostřed stolu a dostatek všeho pro případ, že někdo přijde hladovější, než původně tvrdil. Nevaří se jen podle počtu lidí, ale také podle možnosti přidání, nečekané návštěvy a obecné rodinné nedůvěry k tvrzení, že někdo opravdu nemá hlad. Stůl má působit plně, protože plný stůl je péče, bezpečí, štědrost a způsob, jakým se v mnoha vietnamských rodinách vyjadřuje něco, co se nahlas říká méně snadno.

Když jsme samy, často nám stačí miska horké rýže, vejce, trochu nước mắm, chilli, pár kousků zeleniny nebo něco naloženého, co už čeká v lednici. Jindy zbytky ryby od oběda, trochu bylinek a něco kyselého. Když je horko, klidně ovoce se solí a chilli. Neříkám to jako univerzální pravidlo o všech vietnamských ženách, protože každá rodina má vlastní zvyky a každá lednice vlastní smysl pro humor. Přesto je mi ten rozdíl důvěrně známý. Pro ostatní se jídlo skládá. Pro sebe se často jednoduše najde.

Kdybychom každé misce rýže snědené o samotě začaly říkat girl dinner, mohly jsme ten trend založit dávno před internetem. Jen bychom k němu nejspíš neměly správné světlo, keramický talíř v pastelové barvě a člověka ochotného natočit celý proces shora.

Nejde přitom o to, že bychom si samy nezasloužily pořádnou večeři hostinu o pěti chodech. Jde spíš o to, že jídlo pro sebe nemusí nic dokazovat. Nemusí ukazovat, jak dobře vedeme domácnost, jak pečlivě plánujeme nebo jak hluboce umíme pečovat o druhé. Nemusí být kompletní podle představ někoho, kdo u stolu ani nesedí. Nemusí vznikat jako služba, která se náhodou přihodila i nám.

Miska rýže s vejcem a chilli může zvenčí vypadat skromně, ale pro člověka, který vyrostl v domácnosti, kde jídlo pro více lidí znamenalo několik různých pokrmů, může být její jednoduchost skoro luxusní. Nikdo se neptá, zda bude všem chutnat. Nikdo nepřidává další jídlo jen proto, aby stůl nevypadal prázdně. Nikdo nemusí předem myslet na to, kdo nejí houby, kdo má raději méně pálivé a kdo tvrdí, že nechce přidat, ale za tři minuty si přidá. Je to večeře bez publika, bez hodnocení a bez potřeby proměnit obyčejný hlad v důkaz ženské schopnosti.

Možná je právě tohle skutečnou podstatou mnoha holčičích trendů. Ne touha být mladší, ale touha na chvíli nebýt sledovaná podle pravidel dospělé ženskosti. Touha udělat něco malého, jednoduchého, nepraktického nebo zbytečně roztomilého, aniž by to muselo být okamžitě přeloženo do jazyka osobního rozvoje, sebelásky nebo produktivity. Žena si někdy nechce koupit růžový hrnek proto, že léčí své vnitřní dítě. Možná se jí prostě líbí růžový hrnek. Ani každé potěšení nepotřebuje diagnózu a terapeutické zdůvodnění.

Dospělost žen je ale stále zvláštně spojená s kompetencí, která nesmí být příliš vidět jako práce. Dospělá žena si pamatuje, zařizuje a myslí dopředu. Ví, co doma chybí, kdo má narozeniny, komu je potřeba zavolat a jakým tónem odpovědět, aby se nikdo necítil dotčeně. Často se z ní stává správkyně atmosféry, termínů, vztahů a detailů, které by jednotlivě vypadaly bezvýznamně, ale bez nich se společný život velmi rychle začne rozpadat na malé nepříjemnosti.

Když se unaví, má si odpočinout. Jen si nejprve musí odpočinek naplánovat, připravit a zajistit, aby během něj nic nepotřebovalo její pozornost. Má si udělat čas pro sebe, ale nesmí tím vytvořit příliš mnoho práce někomu jinému. Má se přestat starat o všechny, ovšem ideálně tak, aby si nikdo nevšiml, že se o ně přestala starat.

Pak přijde žena, otevře lednici, vezme misku rýže, přidá vejce a oznámí, že večeře je hotová. Možná se nechová jako dítě. Možná jen odmítá, aby i jídlo připravené sobě samé fungovalo jako přijímací zkouška z ženské dospělosti.

🗒️ Když se od ženy očekává, že bude neustále schopná, může i malá chvíle nepraktičnosti působit jako návrat svobody.

To samozřejmě neznamená, že je každý holčičí trend tajným feministickým povstáním. Internet umí vzít obyčejnou lidskou potřebu, pojmenovat ji, přidat estetiku a během několika týdnů z ní vytvořit nákupní seznam. Nestačí mít ráda jemnost, protože platforma potřebuje vědět, jaký druh jemné ženy jste a jaké produkty lze s tímto druhem spojit.

Clean girl potřebuje lesklé vlasy, nenápadný make-up a koupelnu, v níž se zřejmě nikdy neusazuje vodní kámen. Soft girl potřebuje jinou barevnou paletu, jiný hrnek a pravděpodobně také jiný kryt na telefon. That girl vstává dřív než vy, pije zelenější nápoje a ještě před snídaní zvládne vypadat jako člověk, který má život pod kontrolou i z profilu. Každá z těchto postav slibuje trochu jiný druh lehkosti, ale všechny vyžadují poměrně přesnou přípravu.

Dokonce i odmítnutí výkonu lze změnit v nový výkon. Odpočívat lze správně, jemnost lze předvádět esteticky a lehkost lze dokazovat prostřednictvím doporučených produktů, playlistu a několika odstínů krémové. Internet nám někdy nabídne únik z povinné kompetence a hned vedle něj umístí návod, jak únik správně provést, nafotit a označit.

Právě proto nechci tvrdit, že holčičí estetika ženy automaticky osvobozuje. Někdy jen prodává nový obal pro velmi staré očekávání, podle kterého máme být mladé, jemné, hladké, roztomilé a nepříliš hrozivé. Ideálně také finančně samostatné, sexuálně přitažlivé, výkonné a emocionálně bezúdržbové. Můžeme mít mašli ve vlasech, pokud zároveň zvládáme nájem, kariéru, vztahy a vlastní psychiku bez toho, aby naše potřeby příliš narušovaly pohodlí okolí.

To není svoboda. Je to pracovní pozice s podivně veselým dress codem.

Přesto bych celý návrat ke slovu holka neodepisovala jako infantilizaci, protože něco jiného je, když společnost ženě říká, že je ještě holka a nemůže rozumět vlastním rozhodnutím, a něco jiného, když si žena sama dovolí na chvíli odložit povinnou serióznost. Stejné slovo může jednou zmenšovat a podruhé vytvářet blízkost. Záleží na tom, kdo ho používá, v jaké situaci a s jakým právem rozhodovat.

Čeština ten rozdíl zná docela dobře. Holka může být něžné nebo familiární oslovení mezi ženami, ale také způsob, jak dospělou ženu shodit o několik pater níž. Když si ženy mezi sebou řeknou, že jdou ven s holkami, neznamená to, že se vzdaly dospělosti. Vytvářejí si prostor, v němž nemusí každou svou roli pojmenovávat úředně. Když však někdo řekne „ta holka“ o ženě, jejíž rozhodnutí se chystá zpochybnit, stejné slovo náhle zní úplně jinak.

Muži si také říkají kluci. U nich to často znamená kamarádství, spontánnost a omluvitelnou nedospělost. Kluci vyrazili ven, kluci něco vymysleli, kluci trochu přebrali. Slovo kluci jim obvykle neubere právo rozhodovat, vést firmu nebo vysvětlovat svět ostatním. Spíš jim dovolí na chvíli nebýt formální.

Ženské „holky“ mohou znamenat totéž, ale někdy s sebou stále nesou otázku, kdy z nich konečně budou opravdové ženy a začnou se podle toho chovat. Jenže co přesně znamená chovat se jako opravdová žena? Být klidná, předvídatelná, pečující, důstojná, připravená a stále o krok napřed? Vypadat mladě, ale mít už dávno vyřešené všechno, co s mládím spojujeme?

Možná právě proto mě dnešní internetové girlhood zároveň přitahuje i dráždí. Rozumím potřebě lehkosti, která nemusí být zasloužená, a rozumím ženám, které nechtějí každým pohybem dokazovat vlastní zralost. Zároveň vím, jak snadno se z lehkosti stane další požadavek na to, aby byly menší, milejší a méně nepohodlné. Jak snadno se právo být měkká promění v povinnost působit neškodně.

Já sama se do mladší verze sebe vědomě nestylizuji. Nepotřebuji si ubírat roky, protože lidé to občas udělají za mě. Nechci však kvůli tomu přidávat důkazy dospělosti, vypadat přísněji, oblékat se usedleji nebo se vzdát všeho měkkého jen proto, aby můj věk konečně působil věrohodně. Nechci dokazovat zkušenost tím, že budu méně hravá, ani samostatnost tím, že nikdy nikoho nebudu potřebovat.

Pětadvacet není role, pro kterou existuje správný kostým.

Mohu vypadat jako holka a vědět, co dělám. Mohu mít ráda roztomilé věci a nebýt naivní, být měkká, aniž bych byla poddajná, a působit mladší, přestože mám za sebou život, který mi nikdo z obličeje nepřečte. Nemusím si vybrat mezi dívčí tváří a ženskou autoritou, jako by jedno automaticky zneplatňovalo druhé.

A mohu si občas říct, že jsem jen holka, ne proto, že bych nebyla žena nebo se své ženskosti bála, ale proto, že nechci přijmout představu, podle které se dospělost dokazuje postupným odstraňováním všeho lehkého, měkkého, hravého a nepraktického.

Svět po ženách chce dívčí tvář už tak dost.

Dívčí lehkost si proto nenechám vzít.