Když se něha nemusí přeložit

Když se řekne queer Vietnam, někde v hlavě se mi okamžitě rozsvítí malé varovné světlo. Ne proto, že by to téma nebylo moje. Spíš proto, že se o něm dá velmi snadno psát špatně. Buď jako o barevné pohlednici z města, kde se najednou všichni líbají pod neonem a svět je na chvíli laskavější, než doopravdy je, nebo jako o smutném vysvětlovacím textu pro člověka zvenku, který potřebuje vědět, jestli je tahle země už dost progresivní na to, aby ji mohl bezpečně zařadit do správné kolonky. Já se nechci vejít ani do jedné.

Možná proto mi v posledních dnech zůstává v hlavě jedna úplně obyčejná scéna: skútr, ulice, porucha, někdo si všimne, někdo pomůže, dvě ženy chvíli stojí na kraji saigonského provozu a svět kolem nich dělá přesně to, co dělá skoro vždycky. Jede dál. Troubí. Lepí se na sebe v horku. Nevytváří pro nikoho dost prostoru, a přesto se tam nějaký prostor najde. Nejspíš se mi ta scéna drží proto, že je mnohem bližší skutečnému životu než jakýkoli velký slogan. Queer něha nezačíná vždycky coming outem, duhovou fotkou nebo větou, po které už se nejde vrátit. Někdy začíná tím, že někdo chvíli tlačí tvůj skútr. Někdy tím, že se v cizím městě najednou necítíš tak úplně sama. Někdy tím, že se na tebe někdo podívá bez té malé korekce v očích, kterou člověk pozná dřív, než ji umí pojmenovat.

A někdy nezačíná vůbec. Jen celou dobu existuje pod povrchem věcí, které se tváří obyčejně.

Já mám k Vietnamu zvláštní vztah, protože k němu nepatřím způsobem, který se dobře vypráví. Nejsem turistka, ale ani místní ve smyslu, který by mi všechno automaticky otevřel. Nejsem člověk, který přijel objevovat kořeny s připravenou kamerou a měkkým hlasem. Nejsem ani někdo, kdo by se sem mohl vrátit bez vnitřního komentáře. Vietnam pro mě není jednoduchý návrat do původu. Spíš místo, kde se některé otázky konečně přestanou tvářit jako český problém.

V Česku jsem se dlouho učila, že moje vietnamskost je něco, co ostatní lidé rádi čtou nahlas. V obchodě, ve škole, na ulici, v otázkách, které většinou začínají nevinně a končí tím, že mám dodat vlastní život jako příklad do cizí debaty. Odkud jsi doopravdy. Mluvíš vietnamsky? A rodiče jsou odkud? A ty se cítíš víc tak, nebo tak? Člověk se naučí odpovídat rychle, protože pomalá odpověď působí podezřele. Jako kdyby identita byla formulář, kde se očekává jedna kolonka a úhledný podpis.

S queerness je to podobné. I tam lidé často nechtějí pravdu, ale přehlednost. Chtějí vědět, jestli jsi gay, bi, lesbian, queer, fluid, zmatená, statečná, západní, tradiční, bezpečná, dostupná, vysvětlitelná. Chtějí vědět, kam tě zařadit, aby tě pak mohli buď obdivovat, tolerovat, litovat, nebo rychle změnit téma. Jenže nejpřesnější věci v životě často nejsou ty, které se dají říct jedním slovem. Někdy jsou to spíš směry pohledu. Kdo ti připadá jako klid. U koho se přestaneš vnitřně hlídat. Komu věříš, když se vedle něj nic neděje. Čí ticho není trest.

Já se nesnažím psát queer Vietnam jako report. Nechci stát na ulici s notesem a zkoumat, jestli jsou lidé dost svobodní podle toho, kolik odvahy předvedou cizím očím. To by byla jen jiná forma turismu. Měkčí, vzdělanější, možná s lepším slovníkem, ale pořád turismus. Zvlášť když člověk přijede z Evropy a myslí si, že má automaticky lepší mapu svobody. Nemá. Evropa umí být v těchto věcech velmi sebevědomá, často bez dobrého důvodu. Umí říkat slova jako tolerance a diverzita, zatímco ve vedlejší větě udělá z lidí projekt, hrozbu, módní výstřelek nebo argument v kulturní válce. Umí mít zákony, duhové kampaně, firemní Pride loga, a stejně člověku v tramvaji stáhnout ramena jedním pohledem. Umí vytvořit bezpečný prostor v prezentaci a velmi nepříjemný prostor v reálné místnosti.

Vietnam bývá zvenku často popisovaný přes zpoždění. Jako země, která ještě musí doběhnout nějakou západní trasu. Jenže tohle je strašně pohodlný způsob myšlení. Dovolí člověku nevidět místní práci, místní jazyk, místní kompromisy, místní odvahu, místní humor i místní formy něhy, které nevypadají jako exportní verze svobody. Hlavně dovolí nevidět lidi. Queer život někdy nezačíná tím, že se člověk veřejně prohlásí. Někdy začíná tím, že se u někoho nemusí přeložit.

V posledních letech je i zvenku vidět, že se Vietnam mění. O queer lidech se mluví víc, vznikají filmy, akce, komunitní prostory, veřejná debata je odvážnější a mladší generace už často nechce žít jen v náznaku. To je důležité, ale nechci z toho dělat pohádku o pokroku. Viditelnost není totéž co bezpečí. Přijetí není totéž co právo. Krásný film není totéž co každodenní ochrana. A právní nebo společenský posun není totéž co rodinný rozhovor u večeře, kde se najednou ukáže, kolik lásky bylo celou dobu podmíněné tím, že člověk zůstane čitelný.

Právě to napětí mě zajímá víc než jednoduché titulky. Lidé nežijí v abstraktním pokroku ani v abstraktním útlaku. Žijí někde mezi tím, kde je potřeba vstát, jít do práce, odpovědět matce, vyhnout se otázce tety, rozhodnout se, jestli tu fotku dát online, a vybrat si takové tričko, které nevyvolá zbytečně mnoho komentářů. Žijí v každodennosti, která není dost dramatická pro cizí pozornost, ale je dost těžká na to, aby člověku změnila držení těla.

Možná je to jeden z důvodů, proč mě tolik přitahují queer příběhy postavené na obyčejnosti. Ne na soudní síni, ne na manifestu, ne na tragédii, ale na porouchaném skútru. V tom je něco přesného. Queer lidé samozřejmě potřebují práva. Potřebují právní jistotu, ochranu před diskriminací, možnost mít rodinu bez administrativního ponížení, zdravotnictví bez ponižování, práci bez strachu, školu bez šikany a domov, kde láska není něco, co se musí skrývat za „dobrou kamarádku“. Ale potřebují i obyčejnost. Potřebují příběhy, kde se nemusí nejdřív utrpením zasloužit o pozornost. Potřebují scény, kde nejsou symbolem. Potřebují být trapní, unavení, nerozhodní, zamilovaní, trochu směšní, hezcí ve špatném světle, protivní před kávou, opatrní bez toho, aby se z nich udělala metafora.

Potřebují mít právo na banální romantiku.

Tohle se mi zdá pořád podceňované. Když se o queer lidech píše zvenku, často se jim nechává jen několik rolí: oběť, aktivista, inspirace, kulturní konflikt, módní estetika, nebo důkaz civilizační vyspělosti nějaké země. Všechno jsou to příliš těžké kostýmy na každodenní nošení. Někdy člověk prostě chce, aby se o něm dalo napsat, že někomu pomohl se skútrem a pak se spolu usmívali v opravně, zatímco kolem projížděl provoz. Ne každá něha musí nést transparent. A zároveň ne každá něha je bezpečná jen proto, že vypadá jemně.

To je ta nepohodlná část, kterou nechci přeskočit. Queer život v zemi, kde rodina pořád často funguje jako hlavní jednotka smyslu, není jen otázka osobní odvahy. Je to otázka ekonomiky, bydlení, poslušnosti, pohlaví, příjmení, péče o rodiče, budoucích dětí, sousedů, práce, cti, slušnosti a všech těch malých slov, která vypadají měkce, dokud se člověk nedozví, že jsou ve skutečnosti pravidla.

Rodina umí být láska. Rodina umí být logistika přežití. Rodina umí být jídlo, peníze, odvoz, kontakt na doktora, místo na spaní, někdo, kdo ví, komu zavolat. Ale rodina umí být i dohled. Otázka položená s úsměvem. Mlčení u stolu. Věta „my to s tebou myslíme dobře“, která zní jako deka, ale chová se jako síť. Ve vietnamských rodinách, aspoň v těch, které znám ze svého života a z okrajů svého života, se často hodně věcí neříká přímo. Ne proto, že by nikdo nic necítil. Spíš proto, že cit není vždycky považovaný za dobrý důvod udělat z věci řeč.

Láska se pozná podle toho, že je rýže. Podle toho, že se zeptají, jestli jsi jedla. Podle toho, že někdo pošle peníze bez komentáře. Podle toho, že ti matka dá ovoce, i když se na tebe zlobí. Podle toho, že se konflikt přikryje praktickou péčí, dokud buď nezmizí, nebo nezůstane navždy ve vzduchu. Neříkám to jako romantizaci. Praktická láska je krásná, ale někdy neumí položit otázku, kterou člověk potřebuje slyšet. Někdy neumí říct: můžeš mi povědět pravdu a já tě neztratím. Někdy umí jen nakrájet ovoce a doufat, že se zbytek nějak přežije.

Když se do toho vloží queerness, všechno se zjemní i zkomplikuje. Protože najednou nejde jen o to, koho miluješ. Jde o to, jestli tím narušuješ scénář, který byl pro tebe napsaný ještě předtím, než jsi uměla číst. Hodná dcera. Stabilní práce. Slušný partner. Dítě. Byt. Rodinné fotky. Nepřidělávat starosti. Nepřitahovat pozornost. Nevysvětlovat sousedům. Nezahanbit nikoho, kdo se za tebe možná bojí víc, než ti umí přiznat.

A pak do toho přijde žena, která tě rozesměje jinak než ostatní. Nebo člověk, u kterého ti najednou odpadne z ramen celý překladový aparát. A ty nevíš, co s tím, protože žádná verze odpovědi není čistá. Nechci tvrdit, že řešením je vždycky odchod. Ani že řešením je vždycky veřejnost. Ani že řešením je trpělivost. Každá z těch možností může být osvobozující nebo krutá podle toho, kdo ji komu doporučuje. Západní pohled má někdy nepříjemný zvyk říkat lidem: buď se ukaž celý, nebo nejsi svobodný. Jenže svoboda, která nepočítá s cenou za viditelnost, je velmi levná rada.

Někdo nemůže být venku, protože by přišel o bydlení. Někdo nechce být venku, protože jeho soukromí není společenský dluh. Někdo je venku mezi přáteli, ale ne doma. Někdo doma ví, ale nepoužívá slova. Někdo má partnerku, která je oficiálně „kamarádka“, a v tom slově je současně lež, ochrana, únava i něha. Někdo si myslí, že mlčí ze strachu, a časem zjistí, že mlčel i kvůli lásce k lidem, kteří by nezvládli slyšet pravdu bez toho, aby ji obrátili proti sobě.

To není ideální. Ale je to skutečné.

🗒️ Malá poznámka bokem: nepíšu to jako návod, jak být queer „správně“. Ani jako omluvu pro ticho, které lidem ubližuje. Spíš jako připomínku, že ne každá viditelnost je bezpečí a ne každé soukromí je hanba. Někdy je to jen způsob, jak zůstat celá dost dlouho na to, aby člověk mohl jednou mluvit přesněji.

Mám ráda slovo přesněji. Možná víc než slovo odvážně. Odvaha je často vidět zvenku. Přesnost si člověk musí odpracovat uvnitř. Znamená poznat rozdíl mezi tím, co skrývám, protože se bojím, a tím, co si chráním, protože je to moje. Mezi tichostí, která mě dusí, a tichostí, která mi dává tvar. Mezi přizpůsobením, které mě zmenšuje, a opatrností, která mi umožní zůstat v kontaktu s vlastním životem.

Já sama nejsem dobrá reklama na žádnou čistou kategorii. Věřím ženám přirozeněji. Muži mě občas přitahují, ale představa dlouhého domácího života s mužem ve mně většinou nevyvolá klid, spíš únavu dopředu. S ženami si umím představit něco měkčího, méně vyjednaného proti mně. Ale i tohle říkám opatrně, protože nechci, aby se z vnitřního směru stal veřejný formulář. Moje intimita není tisková zpráva. Moje tělo není kulturní komentář. Moje touha není důkaz, že jsem moderní, zkažená, statečná, západní, vietnamská špatně, česká nedostatečně, nebo cokoli dalšího si lidé zrovna potřebují promítnout.

Je zvláštní být queer a zároveň vyrůstat mezi kulturami, které od tebe každá očekávají jiný druh vysvětlení. V českém prostředí se ode mě často chce autenticita, ale jen taková, která se dobře poslouchá. Ve vietnamském prostředí se ode mě někdy chce loajalita, ale jen taková, která nedělá nepořádek. A někde mezi tím je obyčejná touha sedět s někým večer venku, pít něco studeného, mít zpocená záda, slyšet skútry, neřešit, jestli jsme pro někoho kulturní symptom.

Možná proto mě na queer Vietnamu zajímá méně otázka, jestli je viditelný, a víc otázka, jaké má prostory pro obyčejnost. Kde si lidé můžou odpočinout od významu. Kde nemusí vysvětlovat, proč se drží za ruku. Kde nemusí hned řešit, jestli je držení za ruku politický akt, rodinné riziko, estetika pro kameru, nebo chyba. Kde si můžou dovolit být chvíli jen dva lidé v provozu.

A taky mě zajímá, kdo ty prostory vytváří. Někdy to nejsou instituce. Někdy je to kavárna, kde se nikdo nedívá moc dlouho. Kamarádka, která změní téma přesně ve chvíli, kdy vidí, že se někdo začal vyptávat. Starší queer člověk, který mladšímu neřekne „já jsem to měl horší“, ale „chápu“. Online skupina, kde se někdo poprvé zeptá na věc, kterou by doma nikdy nevyslovil. Filmový festival. Opravna skútrů. Balkon. Chat. Sdílená helma. Věta napsaná bez diakritiky ve dvě ráno. Fotka, na které je vidět jen stín.

Někdy je bezpečí velmi malé, a možná právě proto funguje.

V Česku jsem si dlouho myslela, že malá bezpečí nejsou dost. Že pokud něco není pojmenované, veřejné a stabilní, tak to neplatí. Asi to souvisí s tím, jak se člověk v diaspoře učí dokazovat realitu věcí většině. Musíš vysvětlit jazyk. Vysvětlit jméno. Vysvětlit jídlo. Vysvětlit rodinu. Vysvětlit, proč jsi doma tady a zároveň ne úplně. Takže pak začneš chtít i od sebe důkazy. Jako kdyby vnitřní život bez dokumentace byl podezřelý.

Jenže některé věci jsou skutečné dřív, než mají archiv. Někdy si člověk všimne, že mu chybí žena, se kterou nikdy neměl dost času. Někdy si všimne, že se u jedné kamarádky směje hlasem, který nepoužívá nikde jinde. Někdy si všimne, že jeho tělo ví rychleji než jazyk. Někdy si všimne, že slovo „kamarádka“ je příliš malé a slovo „partnerka“ příliš nebezpečné. Někdy si všimne, že mu společnost nabízí dva druhy neviditelnosti: mlčet, aby byl přijatelný, nebo být vidět tak, aby se na něj dalo ukázat. Ani jedno není domov. Chci queer příběhy, ve kterých člověk nemusí být nejdřív zraněný, aby si zasloužil něhu.

Když píšu „bez západního turistického filtru“, nemyslím tím, že člověk zvenku nemá právo se dívat. Myslím tím, že pohled není neutrální jen proto, že se tváří zvědavě. Turistický filtr není jen fotoaparát a bucket list. Je to i způsob, jak z cizího života udělat zážitek, lekci nebo důkaz vlastní otevřenosti. U queer témat je to obzvlášť svůdné. Člověk přijede, najde duhový bar, pár lokálních aktivistů, jeden dojemný příběh, noční město, a už má pocit, že pochopil kontrast mezi tradicí a modernitou. Ale skutečný život nebývá tak ochotný. Nevejde se do kontrastu.

Vietnam není kulisa mezi starým a novým, kde queer lidé symbolizují budoucnost a rodina minulost. Rodina může být někdy problém a někdy jediné místo, kde člověk přežil. Moderní město může být svobodné a zároveň vyčerpávající. Venkov může být dusivý a zároveň laskavější než anonymní centrum. Matka může mlčet a přitom vědět. Mladý člověk může mít dobrý internet, queer kamarády a slušnou angličtinu, a stejně se bát jedné věty doma víc než celé veřejné debaty. Nuance nejsou dekorace. Jsou minimum slušnosti.

Nechci z toho dělat romantickou mlhu. Vietnamští queer lidé nepotřebují, aby někdo z jejich opatrnosti udělal poezii a tím ji omluvil. Potřebují velmi konkrétní věci. Právní jistotu. Ochranu před diskriminací. Rodiny, které se učí neubližovat ve jménu starosti. Školy, kde dítě neslyší, že je nemocné. Lékaře, kteří nesahají po ponížení jako po nástroji. Pracoviště, kde člověk nemusí nejdřív spočítat riziko vlastního hlasu. Média, která z něj neudělají karikaturu ani výjimečný exponát.

Vedle toho ale potřebují i kulturu, ve které se dá dýchat. Příběhy, které netlačí všechny queer lidi do velké odvahy. Obrazy, které dovolí malost, něžnost, trapnost, flirt, únavu, nejednoznačnost. Jazyk, který unese člověka i tehdy, když není připravený mluvit jako manifest. Protože manifest je někdy luxus. A někdy jen únava v lepších botách.

Já nechci psát o queer Vietnamu tak, jako kdybych ho vlastnila tím, že jsem přijela blíž. Blízkost není automatická autorita. Někdy jen lépe ukáže, kolik toho člověk neví. Jsem tady a pořád se učím slyšet věci, které mi v češtině unikaly. Jsem tady a pořád mám v sobě český způsob vysvětlování, evropský zvyk porovnávat, diasporickou potřebu skládat z míst příběh, aby se mi nerozpadla vlastní mapa. Ale možná právě proto chci psát opatrně. Ne pomalu ze strachu, ale přesněji z respektu.

Queer Vietnam není destinace. Není trend. Není důkaz, že země je napřed nebo pozadu. Není to ani jednoduchá hrdost, ani jednoduchá bolest. Je to spousta lidí, kteří žijí svoje životy mezi rodinou, touhou, městem, prací, jazykem, zákonem, mlčením, humorem a všemi těmi drobnými gesty, která se zvenku mohou zdát malá, ale zevnitř drží celý den pohromadě. Může to být veřejný Pride, právní konzultace, film na festivalu, žena, která ti pomůže se skútrem, zpráva, kterou smažeš, matka, která nic neřekne, ale dá ti víc ovoce než obvykle, kamarádka, která ví, že „přijď taky“ znamená „nechci tam jít sama“, nebo město, které je příliš hlučné na to, aby tě chránilo, ale dost hlučné na to, aby tě na chvíli schovalo.

A někdy je to jen ten zvláštní okamžik, kdy se člověk přestane ptát, jestli jeho něha vypadá dost správně pro ostatní, a začne si všímat, jestli v ní dokáže zůstat celý. To mi připadá jako začátek. Ne velký. Ne čistý. Ne dostatečný pro všechny politické požadavky, které přijdou potom a musí přijít potom. Ale začátek. Možná queer bezpečí někdy nezačíná tím, že svět konečně řekne ano. Možná začíná dřív, někde na kraji provozu, kde se dva lidé smějí špatnému načasování, horko se lepí na lýtka, opravna je pomalá, město se nestane spravedlivým jen proto, že se v něm zrovna objevila něha, ale ta něha tam stejně zůstane.

Ne jako vysvětlení. Spíš jako fakt. A někdy je fakt dost malý na to, aby přežil.