Ženský cynismus v měkkém světle

Na obrazovce sedí krásná žena a klidným hlasem vysvětluje, že muž, který o vás opravdu stojí, vás nikdy nenechá zaplatit večeři. Další radí, abyste mu neodpovídala příliš rychle. Třetí tvrdí, že muži respektují jen ženy, o které mohou přijít. Čtvrtá už romantickou lásku odepsala skoro úplně. Muž podle ní představuje především riziko, které je potřeba správně vyhodnotit.

Všechno je natočené v měkkém světle. V pozadí stojí svíčka, květiny nebo drahá kabelka. Titulky mají elegantní font a žena mluví tiše, protože sebevědomí přece nemusí křičet. Někde mezi třetím a šestým podobným videem si pokaždé uvědomím nepříjemnou věc: s docela velkou částí toho souhlasím.

Mužská pozornost opravdu není totéž co péče. Chemie není důkaz charakteru. Žena nemusí roky čekat, až se emocionálně nedostupný muž rozhodne, zda ji vlastně chce. Nemá povinnost vychovávat dospělého partnera, připomínat mu narozeniny jeho vlastní matky ani mu vysvětlovat, proč by ji neměl ponižovat. Být sama je často mnohem lepší než být ve vztahu, ve kterém se člověk cítí sám.

Potud mi tento nový ženský internet připadá docela rozumný. Pak přijde video, které vysvětluje, že muž bez peněz nemá ženě co nabídnout. Další rozděluje lidi na vysoce a nízce hodnotné. Následuje návod, jak pomocí odstupu, sexuální nedostupnosti a přesně dávkované pozornosti získat ve vztahu převahu. V tu chvíli si už nejsem jistá, zda sleduji osvobozování žen, nebo starý patriarchát s lepším marketingem.

V anglicky mluvícím internetu se pro toto prostředí používá označení femosphere, tedy femosféra. Nejde o jednotné hnutí s členskou kartou. Je to směs ženských online komunit, influencerek a subkultur, které spojuje hluboká skepse vůči současnému randění a často také vůči mužům obecně. Patří sem radikální seznamovací strategie, femcel komunity, takzvaná temná ženskost, hypergamie i heterosexuální pesimismus, tedy přesvědčení, že vztahy mezi ženami a muži jsou ze své podstaty tak nerovné a vyčerpávající, že od nich nelze čekat mnoho dobrého.

Její popularita mě nepřekvapuje. Generace žen vyrostly na radách, podle kterých měly být chápavé, nenáročné a sexuálně otevřené, ale zase ne příliš sexuální. Měly dát mužům šanci, nevytvářet na ně tlak a respektovat jejich strach ze závazků. Zároveň měly být dostatečně samostatné, aby nikdy nic nepotřebovaly. Když vztah nefungoval, často se hledalo, co žena udělala špatně. Byla příliš dostupná, příliš náročná, příliš hlasitá, příliš chytrá, příliš komplikovaná nebo prostě příliš.

Femosféra na to odpovídá osvobozující větou: možná není problém v tobě. Mnoho žen opravdu potřebuje slyšet, že nemusí přijmout vztah jen proto, že je nějaký muž ochoten jim ho nabídnout. Že standardy nejsou charakterová vada. Že samota není selhání. Že muž není odměna za dobře zvládnuté ženství a žena nemusí zmenšit svůj život, aby se do něj někdo pohodlně vešel.

Když tedy influencerka ženám řekne, aby přestaly dělat bezplatnou terapeutku muži, který jim nedokáže ani jasně říct, zda s nimi chce být, nemám potřebu se s ní hádat. Spíš mám chuť zatleskat.

Emocionálně stojím femosféře docela blízko. Ideologicky v ní ale bydlet nechci.

Problém začíná ve chvíli, kdy se oprávněná nedůvěra promění v univerzální teorii mužské povahy. Muž přestane být konkrétním člověkem, jehož jednání můžeme pozorovat a posoudit. Stane se předvídatelnou bytostí reagující na sex, status, nedostupnost a strach ze ztráty. Ženě se pak neradí, jak poznat upřímný vztah. Učí se, jak muže správně řídit.

Neodpovídej příliš rychle. Nedávej mu jistotu. Neukazuj zranitelnost dřív než on. Nech ho investovat, protože muž si údajně váží jen toho, co ho něco stálo. Jednotlivé rady mohou někdy působit prakticky, dohromady však vytvářejí prostředí, ve kterém autenticita znamená ztrátu vyjednávací pozice. Oba lidé tají karty a čekají, kdo první projeví skutečný cit.

Právě tady se femosféra začíná podobat manosféře více, než by si chtěla přiznat. Manosféra tvrdí, že ženy hledají především status, peníze a jakousi „genetickou kvalitu“. Radikální část femosféry tuto představu úplně neodmítne. Doporučí ženám, aby ji využily ve svůj prospěch.

Muž má poskytovat peníze, ochranu a status. Žena má poskytovat krásu, mládí, sex a obdiv. Můžeme zvýšit cenu ženské části této výměny, ale obchodní model zůstane stejný. Nejsem přesvědčená, že osvobození ženy spočívá v tom, že se z levného zboží stane luxusní zboží.

Nikdy mi nešlo o peníze. Nevybírám si člověka podle toho, co mi může zaplatit, jaké má postavení nebo jak výhodně vedle něj budu působit. Finanční odpovědnost samozřejmě něco znamená, peníze však nejsou důkazem charakteru, bezpečí, štědrosti ani emocionální vyspělosti.

Nechci dávkovat pozornost, sex ani zranitelnost jako odměnu za správné chování. Nechci čekat přesně stanovený počet hodin, než někomu odpovím, a předstírat nezájem, abych byla zajímavější. Nejsem vypočítavá mrcha a nechci se jí stát jen proto, že internet právě vydává nedůvěru za ženskou sílu.

Podobně na mě působí kult takzvané temné ženskosti. Na první pohled slibuje sebevědomí, hranice a kontakt s vlastní silou. Často ale skončí u překvapivě tradiční představy ženy. Má být krásná, tajemná, klidná, žádoucí a strategická. Nemá být příliš hlasitá, příliš otevřená ani snadno čitelná. Stará poslušnost se občas jen přejmenuje na ženskou energii a prodá se v hezčím balení.

Sama přitom tradiční představě vztahu příliš neodpovídám. Jsem pansexuální, takže heterosexuální pár pro mě nikdy nebyl jediným představitelným koncem příběhu. Mohu se zamilovat do muže, ženy i nebinárního člověka. Rozhoduje pro mě člověk, ne jeho gender.

Pansexualita popisuje, kdo mě může přitahovat. Polyamorie popisuje, jaké vztahy si svobodně volím. Moje polyamorie není náplast na neschopnost zůstat ve vztahu, útěk před závazkem ani předem připravená omluva pro nevěru. Je to vědomá volba založená na představě, že stálost nemusí znamenat výlučnost a věrnost se měří dodržováním skutečných dohod.

Člověk může být nestálý v monogamním vztahu a mimořádně spolehlivý v polyamorním. Počet vztahů sám o sobě nic nevypovídá o jejich hloubce, poctivosti ani schopnosti vydržet. Mohu být ve vztahu nebo v manželství a přesto se na někoho dalšího podívat s touhou, flirtovat s ním nebo se s ním vyspat, pokud o tom všichni zúčastnění vědí, dobrovolně s tím souhlasí a dodržujeme společně vytvořené dohody.

Polyamorie neodstraňuje žárlivost, nejistotu ani strach ze ztráty. Nepromění člověka automaticky v komunikačně osvícenou bytost a nezaručí zdravější vztah. Má-li fungovat férově, nutí nás o těchto pocitech mluvit dříve, než se promění v tajnosti, kontrolu nebo zradu. Ani zákaz touhy ostatně nezaručuje, že touha zmizí.

Pro část české společnosti je už samotné takové přiznání dostatečné k tomu, aby ze mě udělala štětku nebo kurvu a ze vztahu podvod, i když v něm žádný podvod není. Internetový strážce české morálky se okamžitě zeptá, proč se tedy vůbec vdávat nebo vstupovat do vztahu.

Česká kultura přitom často mluví mnohem shovívavěji o nevěře na služební cestě, tajném dopisování, druhém telefonu nebo letech mazání zpráv před partnerkou. To se označí za obyčejnou lidskou slabost. Transparentní dohoda několika dospělých lidí má být úpadkem hodnot.

Někdy lidem nevadí sex mimo pár. Vadí jim, že se o něm nelže.

Monogamie sama o sobě nezaručuje čestnost, věrnost ani bezpečí. Znamená, že se lidé dohodli na výlučnosti, a pokud tuto dohodu dodržují, je to naprosto legitimní vztahová volba. Stejně legitimní může být dohoda, která výlučnost nevyžaduje. Morální rozdíl pro mě neleží v počtu lidí, ale v souhlasu, poctivosti a férovosti vůči všem zúčastněným.

Část společnosti však snáze toleruje diskrétní lež než otevřeně přiznanou ženskou touhu. Žena, která řekne, že může toužit po více lidech, je označena za nečistou. Muž, který svou partnerku roky podvádí, bývá pořád jen chlap, který udělal chybu. Tahle disproporce nevypovídá mnoho o morálce polyamorie, zato říká dost o tom, jak nesnesitelná je pro některé lidi žena, která vlastní svou sexualitu a nepotřebuje ji schovávat.

Mně nejde o možnost dělat bezohledně cokoli. Jde mi o vztahy, ve kterých se nikdo nemusí schovávat, vymýšlet služební historky ani kontrolovat cizí telefon. O vztahy, ve kterých mohou lidé vyslovit pravdu dřív, než se z ní stane zrada. Právě proto se s radikální femosférou rozcházím. Na její nedůvěru neodpovídám větší kontrolou, ale větší otevřeností. Nehledám vztah, který vyhraji. Hledám vztahy, ve kterých nikdo nemusí prohrát.

Femosféra správně pojmenovává věci, které běžné romantické rady dlouho obcházely. Ženy při seznamování podstupují jiná bezpečnostní rizika, často od nich očekáváme více emocionální a pečující práce a formální rovnost sama o sobě nevytvořila rovné vztahy. Problém, který nevytvořila jedna konkrétní žena, se ale v tomto prostředí často řeší dalším individuálním úkolem pro ženy.

Najdi bohatšího muže. Lépe ho prověřuj. Buď krásnější. Nedávej nic zadarmo. Nikdy neukaž, že ho potřebuješ. Udržuj si převahu. Z ženy se tak stává personální oddělení, bezpečnostní služba, finanční analytička a marketingový produkt v jedné osobě. Musí být neustále ostražitá, protože jedinou alternativou má být ponížení.

Taková rada může působit lákavě. Kontrola je příjemná, zvlášť po zkušenosti, ve které jsme ji neměly. Cynismus chvíli připomíná moudrost, protože chrání před dalším zklamáním. Brnění ale není totéž co uzdravení. To, že už nikomu nedovolím přiblížit se dostatečně na to, aby mi ublížil, neznamená, že jsem vyřešila intimitu. Pouze jsem odstranila její možnost.

Rozumím ženám, které už nechtějí čekat, až někdo dospěje. Rozumím těm, které si začaly více chránit čas, tělo, peníze a klid. Rozumím i hněvu, který vzniká, když člověk zjistí, kolik věcí považoval za osobní selhání, přestože šlo o zkušenosti sdílené mnoha dalšími ženami. Ženský hněv není hlavní problém této společnosti, neměl by se ale stát celou vztahovou filozofií.

Mezi ženou, která přijme úplně všechno, a ženou, která každého člověka považuje za potenciálního nepřítele, musí existovat prostor. Pro hranice bez manipulace, nároky bez pohrdání, samostatnost bez emocionálního opevnění a blízkost bez ztráty sebe sama.

Možná jsem femosféře dost blízko na to, abych chápala její přitažlivost. Nejsem dost radikální na to, abych si její nedůvěru spletla se svobodou, ani dost konzervativní na to, abych věřila, že jediný správný vztah musí být uzavřený pár. Nechci být hodná holka, která všechno vydrží, ani temná ženská bytost, která všechno předem vypočítá. Chci svobodu, která se nemusí schovávat, a závazek, který nemusí nikoho vlastnit.