Jazyk chápu, realitu ne vždycky

Byla jsem vychovaná v Česku. Česky mluvím odmala, česky přemýšlím, česky se umím omluvit i pohádat, česky poznám, kdy je věta míněná vážně a kdy je v ní schovaná ta zvláštní domácí ironie, která se tváří jako vtip, ale ve skutečnosti je to často jen únava v kostýmu humoru. Rozumím větě „nechci si stěžovat, ale“ a vím, že po ní obvykle následuje velmi přesné, dlouhé a překvapivě uspokojivé stěžování. Rozumím tomu, že „uvidíme“ může znamenat možná, nikdy, nechci být hrubá, nebo prostě jen nemám energii říct ti pravdu nahlas. Rozumím i tomu, že fronta není vždycky fyzická řada, ale kolektivní paměťový systém, ve kterém všichni nějak vědí, kdo přišel před kým, dokud se neobjeví člověk, který tuhle nepsanou databázi naruší a najednou se z čekárny stane morální drama.

Moje šikmé oči mi v tom ale občas umí udělat menší administrativní komplikaci. Ne proto, že bych se v téhle zemi neuměla pohybovat, ale proto, že někteří lidé nezačnou automaticky jednat se mnou jako s normální českou občankou. Nejdřív si mě zařadí jinam. Do kategorie host, cizinka, někdo, komu se dá něco vysvětlit pomaleji, ostřeji, shovívavěji nebo rovnou drzeji. A ano, párkrát jsem si už vyslechla tón, který by si ke mně možná nedovolili, kdyby můj obličej odpovídal jejich rychlé představě o tom, kdo tady patří. V takových chvílích se pak hodí jedna věc: čeština. Protože člověk může být velmi klidný, velmi kultivovaný, velmi distingovaný, a přesto někoho naprosto spisovně poslat do prdele.

Takže ne, jazyk není problém. Nikdy úplně nebyl. Problém je spíš to, že některé věci chápu jazykově, ale ne logicky. Umím si je přeložit, umím je používat, umím se v nich pohybovat, ale někde uvnitř se mi pořád ozývá malý systémový error. Ne proto, že bych byla mimo. Možná právě proto, že jsem až příliš uvnitř. Člověk, který do nějakého prostředí patří trochu jinak, si občas všimne věcí, které ostatní berou jako počasí. Prostě jsou. Prší. Fouká. Úřad má otevřeno v úterý od osmi do jedenácti a ve čtvrtek do půl čtvrté, ale jen pokud zrovna není polední pauza, technická přestávka, státní svátek, nebo paní, která to dělá, není na dovolené. To není systém. To je drobná občanská iniciační zkouška.

První věc: úřady a instituce, které se tváří, že občan je někdo, kdo má nekonečně flexibilní život. Chceš něco vyřídit? Samozřejmě. Přijď osobně. V pracovní době. Nejlépe v době, kdy pracuješ taky. Přines doklad, potvrzení, kopii potvrzení, doklad o tom, že potvrzení existuje, a ideálně i trochu pokory, protože systém ti sice slouží, ale nechceš ho přece obtěžovat. Česká digitalizace má místy poezii absurdního divadla: online si stáhneš formulář, doma ho vytiskneš, ručně podepíšeš, někam odneseš, tam ho někdo převezme, zkontroluje a možná přepíše zpátky do počítače. Mezi člověkem a databází stojí papír jako talisman. Nevadí mi papír. Mám ráda poznámky, sešity, fyzické věci, které se dají položit na stůl. Ale vadí mi, když se technologie používá jen jako dekorace kolem procesu, který pořád nevěří ani člověku, ani sobě.

Druhá věc: české „to nejde“. Fascinuje mě, jak často nepřichází jako výsledek pokusu, ale jako jeho náhrada. Někdy je to praktická informace. Vážně to nejde, protože zákon, pravidla, kapacita, bezpečnost, systém. Dobře. Jenže jindy je to spíš kulturní reflex. První obranná vrstva reality. Ještě jsme se ani nedostali k tomu, co přesně člověk potřebuje, a už slyší „to nejde“, jako kdyby byl svět křehká police a jakýkoliv dotaz by ji mohl shodit. Přitom mnoho věcí by možná šlo, kdyby se nejdřív rituálně neprohlásilo, že nejdou.

Do třetice: čekárny. Objednání na čas, které není časem, ale spíš doporučeným okamžikem, kdy má člověk začít doufat. Přijdete na 10:20 a někde mezi 10:47 a 11:35 pochopíte, že jste nebyli objednaní na vyšetření, ale na začátek psychologické zkoušky trpělivosti. Lékařské telefonické objednávání je pak samostatný žánr. Máte zavolat v určitém okně, ale telefon nikdo nezvedá, takže se z obyčejného úkonu stane duchovní praxe. Když se konečně dovoláte, máte pocit, že jste prošli něčím mezi loterií, poutí a únikovou hrou. A přitom nechcete nic zvláštního. Jen být někde zapsaná, vyšetřená, ošetřená, evidovaná. Všimnout si, že člověk existuje, by neměla být prémiová služba.

Čtvrtá věc: vykání a tykání. Na papíře to dává smysl. Vykání jako zdvořilost, tykání jako blízkost nebo neformálnost. V praxi je to společenská minová hra, kde pravidla závisí na věku, prostředí, třídě, náladě, statusu a tom, jestli má někdo pocit, že si na něj dovolujete moc, nebo naopak málo. Češtinu umím, ale kdy přesně někomu vykat, tykat, opatrně přejít do množného čísla, nebo radši zmizet z místnosti, to je pořád vyšší magie. Nejvtipnější na tom je, že když to člověk trefí špatně, málokdo řekne prostě „prosím, tykejme si“ nebo „radši zůstaňme u vykání“. Ne. Většinou se jen změní teplota v místnosti.

Věc pátá: fronty. Česká fronta není vždycky řada. Česká fronta je decentralizovaný systém kolektivní paměti s pasivně agresivním moderováním. Všichni vědí, kdo přišel dřív, i když nikdo nestojí tam, kde by logicky stát měl. Když se zeptáte „kdo je poslední?“, vstupujete do rituálu. Když se nezeptáte, riskujete tichý rozsudek. Nikdo vás možná přímo neseřve, ale ucítíte, že jste byli zapsáni do vnitřního registru lidí, kteří narušují pořádek. A já tomu rozumím, opravdu. Jen mi přijde fascinující, že země, která má problém s funkční digitalizací, zvládla dokonale neviditelný pořadník založený na kolektivní kontrole prostoru.

Šestá věc: „tak to prostě je“. Věta, která se tváří jako vysvětlení, ale často je to jen zámek na dveřích. Tak to prostě je. Úřady jsou takové. Doktoři jsou takoví. Lidé jsou takoví. Češi jsou takoví. Cizinci jsou takoví. Ženy jsou takové. Chlapi jsou takoví. Rodina je taková. Tradice je taková. Jenže „tak to prostě je“ je někdy pravda a někdy jen způsob, jak se vyhnout otázce, proč jsme si na něco zvykli natolik, že už to ani neumíme pojmenovat. A právě věci, které se přestaly vysvětlovat, mě zajímají nejvíc.

Některé věci nejsou tradice. Jsou jen bugy, které dostaly společenský folklór.

Po sedmé: český talent udělat z nepohodlí charakterovou zkoušku. Když něco nefunguje, často se z toho neudělá důvod k opravě, ale důkaz odolnosti. Dovolat se k lékaři je těžké? Aspoň si toho pak budete vážit. Úřad je nepříjemný? No jo, život není peříčko. V práci je chaos? Všude je něco. Ve vlaku je horko, zima, zpoždění, nebo všechno najednou? Hlavně že jede. Jako kdyby komfort byl podezřelý a funkčnost trochu rozmazlená. Přitom chtít, aby věci fungovaly, není princeznovství. Je to normální vztah k času, tělu a nervové soustavě.

Osmá věc: „selský rozum“. Krásný výraz, který by mohl znamenat praktickou moudrost, kdyby se tak často nepoužíval ve chvíli, kdy někdo odmítá jak rozum, tak jakoukoliv praktickou realitu. Selský rozum se vytahuje jako poslední autorita v debatách, kde se nikomu nechce řešit data, zkušenosti, systém nebo lidé, kterých se věc skutečně týká. Je to takové domácí zaklínadlo proti složitosti. A ano, občas je svět opravdu překombinovaný. Ale někdy je složitý proto, že v něm žijí různí lidé s různými životy, a ne proto, že by někdo zbytečně vymýšlel blbosti.

Devátá věc: otázka, odkud člověk je. Ne ta první, normální, lidská. Odkud jsi? Z vesnice, z města, z Liberecka, z Prahy, z Moravy, z nějakého konkrétního místa, kde se člověku lepí na boty určitý typ bláta a na paměť určitý typ vět. Ta otázka sama o sobě není problém. Problém je její druhé kolo. „Ne, ale odkud doopravdy?“ To je otázka, která nevypadá agresivně, ale umí z člověka udělat podezřelý dokument. Jako kdyby první odpověď byla jen testovací verze a ta pravá musí obsahovat krev, původ, rodinnou historii a dostatečně exotickou mapu.

A po desáté: zvláštní paradox integrace. Někteří lidé chtějí, aby člověk byl integrovaný. Aby mluvil česky, znal kontext, chápal humor, nesl si všechny běžné lokální reflexy, nenarušoval, nevyčníval moc nápadně, rozuměl tomu, co se říká mezi řádky. Ale ne zase tolik, aby jim přestala fungovat otázka „odkud jsi doopravdy“. Chtějí důkaz, že sem patříte, a zároveň si chtějí ponechat možnost vám připomenout, že úplně ne. To není zvědavost. To je vlastnické řízení hranice.

Po jedenácté: názory lidí na věci, do kterých jim nic není. Češi jsou národ, který miluje větu „každý ať si dělá, co chce“, ale velmi často jen do chvíle, než někdo opravdu začne dělat něco, co chce. Najednou se objeví připomínky k tělu, původu, práci, vztahům, dětem, nedětem, oblečení, hlasitosti, tichosti, tomu, jestli je člověk moc vidět, nebo málo vděčný, moc citlivý, málo přizpůsobivý, příliš svůj, nebo naopak ne dost autentický podle cizí představy. Někdy mám pocit, že tady existuje silná víra v osobní svobodu, ale ještě silnější chuť ji ostatním okomentovat.

Nechci z toho dělat velké kulturní srovnání, protože to často sklouzne k jednoduchému závěru, že někde jinde jsou lidé logičtější, milejší, efektivnější nebo méně pasivně agresivní. Nejsou. Každá země má své vlastní způsoby, jak člověku připomenout, že společnost je kolektivní dohoda, kterou nikdo pořádně nečetl před podpisem. A nechci to teď ani stavět proti Vietnamu, protože jsem tam nežila dost dlouho na to, abych o tom mluvila jako někdo, kdo ví. Něco znám z rodiny, něco od známých, něco z vyprávění a drobných zkušeností, ale to je pořád zprostředkované vědění. Možná vám po čase řeknu, co mi hlava nebere tam. Zatím se ale dívám hlavně na místo, ve kterém jsem vyrostla, protože právě k němu mám tu zvláštní směs nároku, něhy a podráždění.

Když člověk vyroste mezi víc než jedním světem, začne si všímat, že mnoho věcí, kterým říkáme „normální“, není normálních. Jsou jen dostatečně staré, dostatečně opakované a dostatečně společensky schválené, aby se přestaly vysvětlovat. Já nechci žít ve světě, kde všechno musí být dokonale efektivní, vyhlazené, moderní a optimalizované. To by mě upřímně děsilo. Nechci ze společnosti udělat aplikaci s hezkým rozhraním a nulovou lidskou podivností. Mám ráda drobné nelogičnosti. Mám ráda lokální zvláštnosti, jazykové pasti, absurdní fráze, malé rituály, které nedávají smysl nikomu zvenku a přesto drží komunitu pohromadě. Ne všechno, co je nelogické, je špatné. Někdy je nelogičnost jen lidskost, která odmítla být tabulkou.

Ale je rozdíl mezi podivností a zbytečnou překážkou. Mezi tradicí a leností. Mezi rituálem a ponižováním. Mezi humorem a pasivní agresí. Mezi zvědavostí a opakovaným připomínáním, že člověk musí vysvětlovat svou přítomnost. A právě ten rozdíl mi někdy přijde důležitější než samotná otázka, jestli je něco české, vietnamské, evropské, asijské, venkovské nebo městské. Někdy je věc prostě špatně navržená. Někdy je systém jen protivný. Někdy člověk nemusí ctít chaos jen proto, že je domácí.

Možná je to celé tím, že jsem zvyklá překládat. Ne nutně profesionálně, spíš existenciálně. Překládat doma a venku, jednu sadu očekávání do druhé, jednu zdvořilost do jiné, jedno mlčení do slov a jednu otázku do toho, co se jí doopravdy myslí. Když člověk vyrůstá mezi jazyky a kódy, často se z něj stane malý interní tlumočník reality. Jenže tlumočník si občas všimne, že věta není hluboká. Je jen špatně napsaná.

A tak se někdy zaseknu. Ne proto, že bych nerozuměla. Právě naopak. Rozumím přesně tomu, co se děje. Rozumím úsměvu, který není úplně úsměv. Rozumím otázce, která se tváří nevinně, ale něco si ověřuje. Rozumím pravidlu, které nikdo neřekl nahlas, ale všichni čekají, že ho budu znát. Rozumím i tomu, proč lidé brání věci, které jim samým komplikují život, protože když jste něčím prošli vy, máte někdy pocit, že tím mají projít i ostatní, jinak by vaše vlastní otrava byla zbytečná.

Jazyk chápu. Kontext chápu. Jen ne vždycky přijímám závěr, že když něco umíme pojmenovat, musíme to automaticky snášet.

Možná tohle je moje oblíbená forma dospělého vztahu k místu, kde člověk vyrostl: ne slepě obhajovat všechno, co je domácí, ale mít k tomu dostatečně blízko, aby mi nebylo jedno, že některé věci nefungují. Kritika není vždycky odstup. Někdy je to přesný opak. Někdy člověk něco komentuje ne proto, že se cítí mimo, ale proto, že už ho nebaví dělat, že uvnitř není nepořádek.

A ano, část mě se tomu směje. Protože co jiného s tím. Česká fronta jako decentralizovaný systém kolektivní paměti. Úřední hodiny jako sociální darwinismus pro lidi s flexibilní pracovní dobou. Telefonické objednávání jako důkaz víry v neviditelné spojení. Vykání jako společenský escape room. „To nejde“ jako národní startovací obrazovka. „Odkud doopravdy“ jako formulář, který vám někdo podstrčí doprostřed běžné konverzace. Je to směšné, dokud to není únavné. A únavné, dokud si člověk neřekne, že možná není přecitlivělý. Možná jen po dlouhé době popisuje chybu v systému, kterou se všichni naučili obcházet tak elegantně, že ji přestali vidět.

Nechci být člověk, který všemu říká problém. Ale taky nechci být člověk, který každou zbytečnou nelogičnost přejmenuje na kolorit. Některé věci si zaslouží jemnost. Některé trpělivost. Některé historický kontext. Některé obyčejnou shovívavost. A některé si zaslouží jen krátké, suché: promiňte, ale tohle je prostě blbě.

Třeba právě v tom je zvláštní výhoda být odsud, ale ne úplně podle očekávání. Člověk zná místní melodii, ale občas slyší falešný tón. Ví, kdy se má zasmát, ale taky ví, kdy už vtip jen zakrývá nepohodlí. Umí stát ve frontě, ale pořád se může ptát, proč ta fronta existuje. Umí odpovědět na otázku, odkud je, ale nemusí přijmout, že někdo jiný má právo rozhodovat, kdy je odpověď dostatečně pravá.

Takže ano. Byla jsem vychovaná v Česku. Česky mluvím odmala. Vím, jak se tvářit na poště, v čekárně, v hospodě, v tramvaji i v konverzaci, která se nenápadně začíná stáčet k původu. Rozumím tomu všemu možná víc, než by bylo zdravé. Ale některé věci mi hlava pořád nebere. Ne proto, že bych neznala jazyk. Spíš proto, že jazyk mi občas až příliš přesně ukáže, kde se realita tváří jako tradice, ale ve skutečnosti je to jen starý bug, který se nikomu nechtělo opravit. Asi kulturní rozdíl. Ne. Někdy je to prostě bug.