Nejsem lakomá. Jen vím, co věci stojí.

Možná je to tím, že mám Vietnam trochu v krvi. Možná je to tím, jak jsem vyrůstala. Možná je to tím, že jsem se od mala dívala na lidi, kteří nikdy neměli ten luxus chovat se k penězům jako k dekoraci osobnosti. A možná je to prostě jen moje povaha. Ale některé věci se ve mně usadily tak hluboko, že už je neumím oddělit od toho, kdo jsem.

Naučila jsem se otáčet každou korunu. Ne dramaticky, ne s pocitem křivdy, ne jako člověk, který ze sebe chce dělat chudinku u pokladny. Spíš úplně prakticky. Podívat se na věc, podívat se na cenu, podívat se sama na sebe a zeptat se: potřebuju to opravdu? A pokud ano, potřebuju to hned? Potřebuju přesně tuto verzi? Potřebuju ji novou? Potřebuju ji za plnou cenu? Nebo se jen nechávám chvíli přesvědčit, že když si něco nekoupím okamžitě, něco mi uteče?

Většinou neuteče.

To je první věc, kterou mě šetrnost naučila. Svět je strašně hlasitý, když chce, abychom utráceli. Všechno bliká, všechno končí dnes o půlnoci, všechno je poslední kus, poslední šance, limitovaná edice, doporučeno algoritmem, právě zlevněno, právě populární, právě nezbytné. A člověk má velmi snadno pocit, že žít znamená neustále něco dohánět. Že kdo nekupuje, zaostává. Že kdo čeká, nemá. Že kdo si vybírá pomalu, je mimo.

Já si ale myslím, že čekat je často podceňovaný druh inteligence.

Ne vždycky, samozřejmě. Jsou věci, které člověk potřebuje hned. Když se rozbije něco důležitého, když jde o zdraví, práci, bezpečí, domov, praktické fungování, tam není moc prostoru hrát si na asketku s poetickými zásadami. Ale u spousty věcí je mezi „chci to“ a „potřebuju to“ malý prostor. A právě v tom prostoru se pozná, jestli člověk opravdu rozhoduje sám, nebo jestli za něj na chvíli rozhoduje reklama, únava, nálada, závist, nuda nebo touha připadat si aspoň na pět minut jako někdo, kdo má všechno pod kontrolou.

Já se snažím do toho prostoru vstoupit dřív, než vytáhnu kartu.

Ne proto, že bych si neuměla udělat radost. Umím. A možná právě proto, že si radost nechci kazit věcmi, které jsem koupila jen z impulsu a za týden už na ně koukám jako na důkaz vlastní slabosti. Mám ráda radost, která vydrží trochu déle než notifikace o objednávce. Mám ráda věci, které dávají smysl i druhý den. I po měsíci. Ideálně i po letech.

Nechci kupovat levně. Chci kupovat dobře.

To je rozdíl, který se často ztrácí. Když řeknu, že jsem šetrná, někdo si představí, že kupuju nejlevnější šmejdy, že si odříkám všechno hezké, že mám radost z utrpení nebo že žiju jako někdo, kdo má v hlavě věčný excelový sloupec výčitek. Ale tak to není. Já nechci krámy, které jsou na nic. Nechci věci, které se rozpadnou dřív, než si na ně zvyknu. Nechci falešnou úsporu, kdy člověk koupí něco levného třikrát po sobě a ve výsledku utratí víc, než kdyby si na začátku vybral pořádně.

Šetrnost pro mě není kult nejnižší ceny. Je to kult smyslu.

Někdy to znamená koupit levně. Někdy to znamená počkat na slevu. Někdy to znamená projít bazar, sekáč, burzu, porovnat e-shopy, přečíst recenze, najít starší model, zjistit, jestli se něco nedá opravit, nebo jestli někdo neprodává přesně to, co potřebuju, jen bez toho nového lesku, který stojí zbytečně moc. A někdy to naopak znamená koupit dražší věc, protože vím, že levnější by byla jen krátká zastávka na cestě k dalšímu nákupu.

Tohle je možná na šetrnosti nejméně pochopené. Opravdová šetrnost není automatické „vezmu nejlevnější“. To je jen rychlá zkratka, která často nevede nikam. Opravdová šetrnost je ptát se: co mi vydrží? Co budu skutečně používat? Co jde opravit? Co má náhradní díly? Co není jen drahý obal kolem prázdného pocitu? Co se nebude tvářit jako výhodné jen proto, že to stálo málo?

Mám ráda věci, které se mnou chvíli zůstanou. Telefon, který ještě funguje, i když už není nejnovější. Tašku, která je trochu ošoupaná, ale pořád drží. Svetr, který má svoje roky, ale pořád je teplý. Boty, které potřebují vyčistit, ne nahradit. Zápisník, který je dobitý životem. Hrnek, který už možná nevypadá jako z katalogu, ale přesně vím, jak mi sedí v ruce.

Nejsem sentimentální ke každé věci. Nejsem muzeum vlastních nákupů. Ale líbí se mi, když věci nekončí jen proto, že přestaly vypadat dokonale.

Někdy stačí něco zalepit. Přešít. Vyčistit. Dotáhnout šroubek. Vyměnit baterku. Dát tomu ještě jednu šanci. A ano, někdy je to směšné. Někdy člověk drží v ruce něco, co už objektivně mělo odejít do věčných lovišť, a přesto v něm ještě proběhne ten malý praktický výpočet: ale kdybych to tady trochu přichytila… A pak se samozřejmě ukáže, že ne, opravdu už ne. I šetrnost má mít hranice. Nejsem svatá patronka izolepy opravárna všeho, co už dávno rezignovalo.

Ale líbí se mi ten instinkt. Líbí se mi, že moje první reakce není vždycky koupit nové. Že mě napadne oprava dřív než výměna. Že ve věcech nevidím jen spotřební materiál, ale čas, práci, peníze, něčí ruce, něčí logistiku, něčí továrnu, něčí dopravu, něčí směnu, něčí únavu. Věci nejsou jen věci. Každá má za sebou cestu, kterou jsme se naučili nevidět, aby se nám lépe nakupovalo.

Možná proto nemám ráda rozhazování. Nejen kvůli penězům samotným, ale kvůli té lehkosti, se kterou se dnes očekává, že člověk bude pořád něco chtít. Jako by touha byla povinnost. Jako by dospělost znamenala mít dost peněz na to, aby člověk nemusel přemýšlet. Jenže já si nejsem jistá, jestli nepřemýšlet je opravdu výhra.

Mně se líbí přemýšlet. Ne pořád, ne obsesivně, ne tak, aby mi z každého nákupu vznikla bakalářská práce, ale dost na to, abych sama sobě neutíkala. Líbí se mi vědět, proč něco kupuju. Líbí se mi umět říct ne. Líbí se mi nepodlehnout jen proto, že někdo jiný podlehl. Líbí se mi nebýt snadno manipulovatelná tím, že se něco tváří jako status.

Protože status je zvláštní věc. Často se vydává za kvalitu, ale není to totéž. Něco může být drahé, známé, nablýskané a pořád to nemusí mít hodnotu pro můj život. A naopak něco může být obyčejné, levné, z druhé ruky, trochu poškrábané, a přesto to může být přesně to, co potřebuju. Někdy je největší luxus nekoupit si něco jen proto, aby si druzí všimli, že bych mohla.

Já nepotřebuju flexit. Nikdy to nebyl můj styl. Neumím z peněz dělat divadlo a vlastně ani nechci. Připadá mi únavné pořád dokazovat, že člověk má na něco nárok tím, že si to může dovolit. Jako by skromnost byla podezřelá. Jako by nevychloubat se znamenalo nemít co ukázat. Jako by člověk, který si něco nekoupí, automaticky toužil po tom, aby mu ostatní zatleskali za sebezapření.

Já nechci potlesk. Chci jen klid.

Chci mít doma věci, které používám. Chci mít v životě méně náhodných předmětů, které jsem si pořídila jen proto, že ve mně na pár minut otevřely malou díru. Chci poznat rozdíl mezi potřebou a únavou. Mezi radostí a impulsem. Mezi kvalitou a značkou. Mezi tím, co mi slouží, a tím, co mě má reprezentovat před lidmi, kterým do toho stejně nic není.

A ano, mám radost, když něco koupím výhodně. Velkou. Ale je to specifický druh radosti. Ne takový, že bych měla chuť běhat po internetu a oznamovat, jak jsem někoho přechytračila. Spíš takový tichý vnitřní úsměv. Ten moment, kdy najdu přesně to, co jsem hledala, v dobrém stavu, za dobrou cenu, po týdnech čekání, porovnávání a malého domácího detektivního vyšetřování. Ten pocit, že jsem nespěchala. Že jsem si nenechala vnutit paniku. Že jsem neutratila víc jen proto, abych měla rychleji hotovo.

Někdo by řekl, že je to moc práce kvůli pár korunám. Já bych řekla, že nejde jen o pár korun.

Jde o vztah ke světu. O to, jestli beru věci automaticky, nebo s vědomím. Jestli umím počkat. Jestli si umím přiznat, že něco chci, ale nepotřebuju. Jestli si umím dopřát, aniž bych se tím musela předvádět. Jestli umím mít radost z dobré věci bez toho, abych z ní udělala důkaz vlastní hodnoty.

A možná taky o paměť. Protože kdo se jednou naučí otáčet korunu, ten si to nese v těle. I když se situace zlepší. I když už nemusí počítat každou drobnost. I když by si jednou mohl dovolit víc. To neznamená, že člověk musí navždy žít ve strachu, že všechno zase zmizí. To by nebyla skromnost, to by bylo vězení. Ale je rozdíl mezi strachem a úctou.

Já nechci mít k penězům strach. Chci k nim mít úctu.

Úctu k tomu, odkud přišly. K práci, která za nimi je. K času, který člověk vyměnil za výplatu. K možnostem, které dávají. I k tomu, jak rychle dokážou zmizet, když se člověk nechá přesvědčit, že všechno potřebuje hned a všechno musí být nové.

Říká se, že peníze mění charakter. Možná ano. Možná jen odhalí, co v člověku už bylo. Někdo začne víc ukazovat. Někdo začne víc kupovat. Někdo začne věřit, že hodnota se dá měřit tím, co si může dovolit bez mrknutí oka. Já nevím, jak bych se změnila, kdybych měla opravdu hodně peněz. Člověk o sobě může být přesvědčený ledacos, dokud to nemusí ověřit v praxi.

Ale vím, co bych si chtěla uchovat.

Chtěla bych zůstat skromná. Ne v tom falešném, společensky přijatelném smyslu, kdy člověk říká „ale prosím tě, to nic není“, zatímco čeká, že ho někdo bude přesvědčovat o opaku. Myslím skromnost jako vnitřní držení těla. Jako schopnost nebýt oslněná každou drahou věcí. Jako schopnost nemuset si kupovat identitu. Jako tichou neochotu nechat si penězi přepsat povahu.

Nechci, aby se ze mě stal člověk, který zapomněl, proč si kdysi věcí vážil.

Protože to je podle mě skutečné riziko. Ne že člověk začne mít víc. Mít víc není hřích. Pohodlí není hřích. Dopřát si něco hezkého není hřích. Problém začíná ve chvíli, kdy člověk přestane vnímat. Když věci ztratí váhu jen proto, že jsou dostupnější. Když se z peněz stane anestetikum. Když si člověk začne kupovat řešení na pocity, které by možná potřebovaly něco úplně jiného.

Já nechci být člověk, který vyhazuje věci jen proto, že už nejsou dost reprezentativní. Nechci být člověk, který se stydí za bazar, sekáč, slevu, opravu nebo starší model. Nechci se tvářit, že chytrost je trapná a utrácení bez přemýšlení je elegantní. Nechci zapomenout na tu malou hrdost, kterou cítím, když něco dobře vyberu, dobře využiju a nechám tomu odpracovat svůj čas.

Možná je to kulturní. Možná rodinné. Možná generační. Možná osobní. Možná všechno dohromady. Ale vím, že skromnost pro mě není nedostatek sebevědomí. Právě naopak. Čím jsem si jistější sama sebou, tím méně potřebuji, aby za mě mluvily věci.

Nepotřebuju, aby moje hodnota přišla v balíku. Nepotřebuju, aby mě potvrzovala značka. Nepotřebuju, aby si někdo všiml, kolik něco stálo. A už vůbec nepotřebuju dělat z utrácení performance, jen aby si nikdo nemyslel, že jsem „moc šetrná“.

Jsem šetrná.

Ano.

A jsem na to pyšná.

Ne proto, že bych z toho chtěla udělat ctnost nad ostatními. Každý má jiný vztah k penězům, jinou historii, jiné možnosti, jiné slabosti a jiné malé radosti, které mu pomáhají přežít týden. Nechci nikomu sahat do peněženky ani do košíku. Jen si odmítám nechat namluvit, že šetrnost je něco, za co se mám omlouvat. Že když nechci rozhazovat, znamená to, že se neumím radovat. Že když hledám lepší cenu, jsem lakomá. Že když něco opravím, jsem směšná. Že když mi věc vydrží dlouho, jen jsem si ještě nevšimla, že svět už chce, abych ji nahradila.

Svět může chtít, co chce. Já nemusím.

Mně stačí věci, které dávají smysl. Věci, které fungují. Věci, které vydrží. Věci, které nepotřebují každý týden novou verzi, aby mě přesvědčily, že jsou pořád hodné mé pozornosti. Mně stačí vědět, že jsem si vybrala dobře. Že jsem neutratila jen proto, že jsem mohla. Že jsem nepoužila peníze jako zkratku k pocitu, který by stejně vydržel kratší dobu než účtenka.

Možná budu jednou vydělávat víc. Možná ne. Život je v tomhle směšně nejistý a tváří se, že má plán, i když často jen improvizuje s lepším osvětlením. Ale ať už to bude jakkoliv, nechci přijít o tu část sebe, která ví, že skromnost není ostuda. Že trpělivost není chudoba. Že opravit něco není selhání. Že koupit z druhé ruky není méněcenné. Že výhodná koupě není malost. Že člověk může mít rád hezké věci a přesto odmítat být poslušným zákazníkem vlastního neklidu.

Nakonec možná nejde ani tak o peníze. Jde o tempo. O pozornost. O schopnost nenechat si diktovat, kdy mám chtít, co mám chtít a kolik mám za to zaplatit, aby moje touha vypadala dostatečně legitimně.

Já chci chtít pomalu.

Chci si věci vybírat, ne do nich padat. Chci si uchovat radost z dobré ceny, dobrého materiálu, dobré opravy, dobrého rozhodnutí. Chci mít doma méně věcí, ale víc takových, kterým věřím. Chci zůstat člověkem, který se před nákupem zastaví a po nákupu nelituje. Chci si pamatovat, že ne všechno, co si můžu dovolit, si musím dokázat.

A jestli to mám v krvi, tak dobře.

Jsou horší věci, které může člověk zdědit, než schopnost vážit si toho, co má.