Internet našel nový způsob, jak být originální všichni stejně

Někdy otevřu internet a během několika minut vidím deset úplně odlišných lidí, kteří mají stejný hrnek, stejnou lampu, stejný výraz při focení v zrcadle a stejnou potřebu sdělit, že se konečně přestali starat o to, co si myslí ostatní. Každý z nich je autentický po svém. Jen to jejich „po svém“ má shodný font, kompozici i béžový koberec.

Internet nám kdysi sliboval, že na něm konečně najdeme lidi, kteří jsou stejně divní jako my. A ten slib vlastně splnil. Našel je, spojil do skupiny, pojmenoval jejich divnost, vytvořil pro ni hashtag a do tří týdnů jí přidal seznam věcí, které je potřeba koupit. Z osobního vkusu se stala estetika, z estetiky kategorie a z kategorie pohodlný nákupní filtr. Nemusíme už dlouho přemýšlet, kdo jsme. Stačí zjistit, ke kterému -core máme nejblíž.

Tohle samozřejmě není poprvé, co se lidé navzájem napodobují. Móda, hudba, účesy i způsob mluvení vždycky vznikaly tím, že jsme něco viděli u jiných a chtěli to také. Nikdo si nevymyslel celou osobnost sám v prázdné místnosti. Rozdíl je spíš v rychlosti a přesnosti. Dřív člověk něco okoukal od kamarádky, ze seriálu nebo od někoho, koho potkával v kavárně. Dnes mu internet během jednoho večera ukáže osm set lidí, kteří tutéž věc dělají správněji, fotogeničtěji a s odkazem na obchod.

Originalita tak získala docela přísnou gramatiku. Můžete být minimalistická, ale musíte mít správný odstín bílé. Můžete být chaotická, pokud je váš chaos dostatečně roztomilý a vejde se do fotografie. Můžete odmítnout konzumní způsob života nákupem pořízením drahé láhve na vodu, která všem ukáže, že už nechcete kupovat zbytečnosti. Můžete být nenucená, ale přirozeně jen takovým způsobem, který zabral čtyřicet minut a sedmnáct nepoužitých snímků.

Nejzábavnější je, jak rychle internet zpracuje i odpor proti trendům. Jakmile začne být jedna estetika příliš uhlazená, objeví se její údajný opak. Proti dokonale čistým bytům přijde útulný nepořádek. Proti nenápadnému luxusu přijde okázalost. Proti propracovaným příspěvkům přijde obyčejný photo dump, tedy pečlivě sestavená sbírka fotografií, která má působit, jako by ji nikdo nesestavoval. Součástí bývá rozmazané světlo, půlka talíře, kamarádčina ruka, náhodný chodník a jedna fotografie obličeje, na které člověk vypadá náhodou velmi dobře. Spontánnost má zkrátka také svůj produkční manuál.

Internet nám nesebral originalitu. Jen jí přidal jméno, hashtag a odkaz do obchodu.

Nemyslím si, že všichni lžou. Spíš jsme si zvykli hledat vlastní osobnost přes rozpoznatelné obrazy. Někdo nám ukáže pokoj, oblečení nebo způsob života a my v tom poznáme něco, co jsme dosud neuměli pojmenovat. To může být příjemné. Někdy je úleva zjistit, že naše záliba není podivná, jen zatím neměla dobré SEO. Problém začíná ve chvíli, kdy už nehledáme slovo pro něco, co máme rádi, ale hledáme něco, co bychom mohli mít rádi, aby na nás to slovo sedělo.

Algoritmus totiž miluje rozdíly, kterým rozumí okamžitě. Nejasná osobnost se špatně doporučuje. Člověk, který má rád trochu všeho, je pro internet téměř technická závada. Mnohem praktičtější je být snadno čitelný typ. Ta s knihami a svíčkami. Ta s rostlinami a analogovým fotoaparátem. Ta, která nosí stříbrné šperky, pije matchu a tvrdí, že její nejvýraznější povahovou vlastností je únava. Jednotlivé věci mohou být upřímné, ale dohromady začnou připomínat startovací balíček. Internet vám dnes umí dodat osobnost i s dopravou zdarma.

Také proto se trendy zkracují. Když jsme nějakou estetiku konečně pochopili, naučili se její názvy a případně si pořídili odpovídající kalhoty, už je podezřele běžná. Je třeba ji opustit dřív, než si jí všimnou lidé, kteří ještě nedávno používali Facebook hlavně na přání k narozeninám. Originalita se už neměří jen tím, co člověk objevil, ale také tím, zda to stihl opustit včas. Mít něco ráda příliš dlouho je téměř společenská neopatrnost.

Výsledkem není svět bez individuality. Spíš svět, ve kterém všichni skládáme svou individualitu ze stejné hromady připravených dílků. Vybereme si jinou kombinaci seriálů, jídel, drobných traumat, pokojových rostlin a názorů na pracovní schůzky a doufáme, že celek bude působit neopakovatelně. Někdy působí. Často ale připomíná heslo vygenerované ze stejných čtyř slov, jen s jiným číslem na konci.

Bylo by snadné tvářit se, že řešením je přestat sledovat trendy a stát se absolutně nezávislým člověkem, který se rozhoduje pouze podle svého vnitřního kompasu. Takový člověk pravděpodobně existuje někde v horách a neví, co je newsletter. My ostatní jsme vždycky ovlivnění tím, co vidíme. Vkus nevzniká navzdory okolí, ale uvnitř něj. Originalita proto asi nikdy neznamenala vymyslet něco, co ještě nikdo před námi neudělal. Spíš vědět, proč jsme si zrovna tohle nechali.

Možná je rozdíl mezi vkusem a kostýmem právě v tom, co zůstane, když se přestanou dívat ostatní. Jestli tu hudbu posloucháme i bez statistiky na konci roku. Jestli si oblečení necháme, až přestane být inspirací a začne být prostě jen tričkem. Jestli nás ten koníček baví i ve chvíli, kdy z něj nevznikne příspěvek. Některé věci máme opravdu rádi. Jiné máme rádi hlavně proto, že se nám líbí člověk, kterého z nás dělají.

Internet nám v tom nepomáhá, protože každému zájmu okamžitě přidělí publikum. Nic nemusí zůstat malé, soukromé a trochu nedotažené. Každou zálibu lze proměnit v obsah, každé období v osobní éru a každou změnu účesu v novou kapitolu. Člověk už nemůže jen začít chodit na procházky. Musí vstoupit do své walking era, koupit si láhev a možná vysvětlit, že tentokrát opravdu volí sebe. I obyčejný život potřebuje tiskovou zprávu.

Přitom některé z nejvlastnějších věcí v nás dlouho nemají jméno. Jsou to podivné kombinace, které nedávají smysl jako značka. Věci, které se k sobě nehodí na moodboardu. Názor, který se špatně vměstná do jedné internetové skupiny. Vkus, za který bychom neuměli napsat popisek. Právě tam může být něco skutečně osobního, protože to ještě nikdo nezabalil do srozumitelného balíčku a neřekl nám, jak přesně to máme dělat.

Možná dnes není nejoriginálnější vypadat jinak než všichni ostatní. Možná stačí chvíli vydržet nevědět, jak se to, co máme rádi, jmenuje.