Život nemá otevřené komentáře

Existuje zvláštní druh otázky, která vlastně není otázkou. „Ty to budeš jíst?“ „Nechceš radši tohle?“ „A proč tam vůbec chodíš?“ „To ti takhle vyhovuje?“ Otazník je na konci většinou jen ze slušnosti, protože odpověď už je připravená. Někdy je připravená dokonce lépe než moje. Poslední dobou si toho všímám častěji, možná proto, že jsem zase ve Vietnamu a tady umí být zájem o druhého člověka velmi konkrétní. Jestli jsem jedla, jestli jsem jedla dost, proč jsem jedla zrovna tohle, jestli nejsem hubenější, jestli dobře spím, co dělám, co budu dělat potom a proč něco dělám právě takhle, když by to samozřejmě šlo udělat lépe. Člověk může během jednoho oběda dostat výživové poradenství, kariérní konzultaci a lehkou revizi osobního života, aniž by si objednal cokoli kromě jídla. Neříkám to jako jednu z těch jednoduchých historek, kde se z Vietnamu udělá exotická země lidí bez osobních hranic. Češi to umějí taky. Jen bývá jiný repertoár a často trochu delší náběh. Někde vám někdo rovnou řekne, že jste zhubli, a přidá vám rýži. Jinde se nejdřív zeptá, jestli jste v pohodě, a ke stejnému výsledku se propracuje o čtyři otázky později.

Na tom všem je nepříjemné, že velká část těch rad skutečně nevychází ze zlého úmyslu. Někdo se stará. Někdo má zkušenost a chce vám ji předat. Někdo vás má rád a jeho představa lásky prostě obsahuje poměrně rozsáhlou technickou dokumentaci k tomu, jak byste měla žít. Někdo se jen nudí. A někdo vás zná sedm minut, ale těch sedm minut bylo zjevně diagnosticky velmi výživných. Kdyby šlo jen o zlé lidi, bylo by to celé jednodušší, protože zlé lidi lze alespoň s čistým svědomím ignorovat. Mnohem složitější je rada od někoho, o kom víte, že to s vámi myslí dobře, jen byste ocenila, kdyby to s vámi chvíli nemyslel vůbec nijak. Péče a kontrola totiž nejsou vždycky protiklady. Občas sedí vedle sebe u stejného stolu, jedí ze stejné mísy a jedna druhé podává omáčku.

A já samozřejmě nejsem nevinná. Taky jsem si někdy o někom něco domyslela. Taky jsem někdy viděla dvě informace a v hlavě z nich vyrobila třetí, kterou mi nikdo neposkytl. Lidský mozek asi není stavěný na to, aby pokojně snášel prázdná místa. Když něco nevíme, doplníme to. Když člověk změní práci, hledáme důvod. Když se někam odstěhuje, čekáme příběh. Když přestane mluvit o člověku, o kterém mluvil dřív, něco se určitě stalo. Pokud začne trávit čas s někým novým, vztah dostane název mnohem dřív, než ho dostane od těch dvou lidí. Máme rádi kauzalitu i tam, kde život někdy nabízí jen obyčejné prostě se to tak stalo. Rozdíl podle mě není v tom, zda si něco domyslíme. Rozdíl je v tom, jestli svou domněnku necháme chvíli bydlet ve vlastní hlavě, nebo ji okamžitě přestěhujeme do života někoho jiného jako nový nábytek.

Čím jsem starší, tím častěji mám pocit, že se k cizím životům chováme jako k dokumentům, které nám někdo omylem nasdílel s právem komentovat. Tady bych něco změnila. Tohle bych určitě nedělala. Tady by měla být opatrnější. Tohle nevypadá zdravě. Tohle podle mě znamená něco jiného. A když majitel dokumentu návrh nepřijme, ještě mu můžeme vysvětlit proč. Je to zvláštní forma samozřejmosti. To, že něco vidíme, nám začne připadat skoro jako právo tomu rozumět. A to, že jsme se na něco zeptali, jako právo dostat odpověď. Přitom lidé nejsou formuláře a soukromí nezačíná až u tajemství. Někdy je soukromá úplně obyčejná věc, kterou člověk jen nemá chuť podrobně vysvětlovat.

Lidé mají rádi hotové verze lidí.

Hotová verze je pohodlná. Dá se zapamatovat, předat dál a hlavně už nevyžaduje pravidelné aktualizace. „To je ta, co píše o Vietnamu.“ „To je ten, co řeší počítače.“ „Ona je prostě taková.“ „On vždycky dělá tohle.“ Stačí jedna věta a člověk je vyřešený. Internet tenhle zvyk nevymyslel, jen pro něj postavil překvapivě efektivní infrastrukturu. Účet má mít téma, profil má mít identitu a publikum by mělo vědět, co od vás čekat. Když několikrát napíšete o technologiích, jste technologický účet. Když několikrát napíšete o Vietnamu, jste ta od Vietnamu. Když napíšete o vztazích, začne se i úplně nesouvisející poznámka číst jako drobný důkaz k vašemu osobnímu životu. Algoritmus je v tom alespoň půvabně primitivní. Podívala jste se na dvě videa o rajčatech? Výborně. Od této chvíle jsou rajčata vaše osobnost. Zde máte čtyři sta dalších.

U lidí je to sofistikovanější, ale mechanismus je podobný. Něco zopakujeme dostkrát a začne to působit jako naše podstata. Pak přijde zvláštní druh tlaku, který už ani nemusí přicházet zvenčí. Začneme si sami hlídat kontinuitu vlastní postavy. Tohle se mi nehodí na účet. Tohle moje publikum nezajímá. Tohle je příliš odlišné od toho, o čem píšu obvykle. Tohle bych asi měla dovysvětlit, protože si někdo může něco myslet. Tohle raději nezveřejním, protože jsem před třemi lety napsala něco, co by s tím někdo mohl porovnat. Člověk si začne dělat editora vlastní existence a po nějaké době už ani nepotřebuje skutečné komentáře, protože je zvládne napsat za ostatní předem. Pokrok.

Přitom člověk má jednu dost otravnou vlastnost: pokračuje. Něco, co ho zajímalo ve dvaadvaceti, ho nemusí zajímat v pětadvaceti. Někoho, koho miloval, už nemusí milovat. Někde, kde se cítil doma, se jednoho dne může cítit jen jako návštěva. Může změnit názor, aniž by předchozí názor byl nutně lží. Může se vrátit k něčemu, čemu se smál. Může mít týden, kdy chce být mezi lidmi, a další týden, kdy by nejraději komunikoval s okolím přes lísteček zasunutý pod dveře. Přesto máme zvláštní potřebu hledat v člověku souvislou dějovou linku. Online je to ještě silnější, protože všechny staré epizody zůstávají dostupné. Starý příspěvek, stará fotka, dávno zapomenuté bio, článek, který jste psali s úplně jiným množstvím zkušeností než dnes. Internet má velmi podivný vztah k času. Všechno na něm působí současně, dokud se někdo nepodívá na datum.

Možná právě proto jsme se sami naučili svůj život tak důkladně archivovat. Nejen velké věci, u kterých archiv dává smysl. Fotíme jídlo, které bude za dvacet minut pryč. Fotíme pokoj, než z něj odejdeme, cestu, po které jsme šli, účtenku, protože by se mohla hodit, západ slunce, který vypadá přibližně jako dalších šest set západů slunce v telefonu, a někdy screenshotujeme i větu, kterou bychom ještě nedávno prostě přečetli, pousmáli se a zapomněli. Telefon se stal externí pamětí pro život a občas v něm mám věci, u kterých už po několika týdnech nevím, proč jsem považovala za důležité je zachránit před nicotou. Těžko proti tomu můžu vést nějakou generační válku, protože sama mám archivy ráda. Vadí mi mrtvé odkazy. Vadí mi, když web, na kterém kdysi existovala půlka nějaké malé komunity, jednoho dne zmizí a zůstane po něm parkoviště domén s reklamou na pojištění. Když nějaká služba oznamuje konec, moje první emocionální reakce se obvykle velmi rychle změní v praktickou otázku: Dá se to exportovat?

Právě proto mě čím dál víc zajímá opačná myšlenka. Dobrý archiv nemusí být úplný. Dokonce by asi neměl být. Úplný archiv lidského života by byl příšerný. Každý oběd, každá cesta, každá konverzace, každá věta napsaná ve dvě ráno, každý člověk, vedle kterého jsme někdy seděli, všechny fotografie, na kterých jsme měli pocit, že vypadáme hrozně, než jsme o sedm let později zjistili, že jsme vypadali úplně normálně. Všechny názory včetně těch přechodných, než jsme si věc promysleli. Všechny trapné pokusy být někým, kým jsme nakonec nebyli. Paměť je v tomhle zvláštním způsobem laskavější. Něco vyhodí, něco pokřiví, dvě odpoledne spojí dohromady a jednou za pár let vám vrátí naprosto nepotřebný detail z roku 2009, zatímco jméno člověka, kterého jste potkali včera, odmítá najít. Není to spolehlivý archiv, ale možná právě proto se v něm dá žít.

Ne všechno, co stálo za prožití, musí stát za uchování.

Tohle se mi přijímá hůř, než bych čekala. Někde ve mně pořád sedí malá archivářka, která by nejraději každému dni přiřadila datum, metadata a bezpečnou zálohu. Jenže něco může být krásné právě tím, že po tom nezůstane nic moc použitelného. Večer bez dobré fotografie. Rozhovor, který nikdo nezaznamenal. Člověk, se kterým jste nějakou dobu sdíleli kus života, aniž by po něm existovala složka důkazů. Výlet, ze kterého si za deset let budete pamatovat jen dvě věci a jedna z nich bude pravděpodobně špatně. Ne proto, že by ty věci nebyly důležité. Spíš proto, že důležitost a archivace nejsou totéž. Některé okamžiky nepotřebují digitální potvrzení, že skutečně proběhly. Možná je někdy dobré, že si něco pamatujeme jen přibližně.

Totéž možná platí pro naše staré verze. Nemusíme je všechny mazat, ale nemusíme je ani udržovat v provozu. Starý text může prostě být starý text. Fotografie může zachycovat člověka, který tehdy něco chtěl a dnes chce něco jiného. Názor může být skutečný a zároveň už neaktuální. Vztah může být důležitý, i když skončil. Místo může být domovem, i když z něj člověk odejde. Jenže jakmile máme minulost tak dobře zdokumentovanou, je strašně snadné začít ji číst jako závazek. Když jsem tohle dělala pět let, měla bych pokračovat. Když mě lidé znají kvůli tomuhle tématu, neměla bych je mást. Když jsem o někom kdysi psala s láskou, měla bych mít dobře formulované vysvětlení, pokud už o něm nepíšu. Když jsem někde byla šťastná, měla bych umět obhájit, proč tam nejsem. Každá změna najednou vypadá jako administrativní úkon, ke kterému chybí správně vyplněný formulář.

A tady se podle mě kruh uzavírá zpátky u těch nevyžádaných rad. Protože za velkou částí komentování cizích životů není jen potřeba poradit. Je tam potřeba, aby věci dávaly smysl i nám. Když někdo udělá něco, co bychom sami neudělali, chceme znát důvod. Když odejde z dobré práce, chceme vědět, co tam bylo špatně. Když ukončí vztah s člověkem, který nám připadal milý, potřebujeme chybějící informaci, která nám rozhodnutí vysvětlí. Když se odstěhuje z krásného místa, měl by mít nějaké protože. A když žádné velké protože nepřijde, je to skoro neslušné. Jenže skutečné životy nejsou napsané pro publikum. Někdy člověk prostě něco nechce dál.

To je strašně nudná odpověď a možná právě proto jí tak málo věříme. Už tam nechci být. Bez zrady, bez velké hádky, bez dramatického odhalení, bez člověka, na kterého by šlo ukázat. Některé věci skončí mnohem tišeji. Pořád fungují, jen už ne pro vás. Místo je pořád hezké. Práce je pořád objektivně dobrá. Člověk je pořád slušný. Komunita vás pořád vítá. Platforma pořád existuje. A přesto se jednoho dne přistihnete, že už tam vlastně nechcete být. Myslím, že máme mnohem lépe vybudovaný jazyk pro příchody než pro odchody. Nový začátek zní krásně. Nová práce, nový vztah, nové město, nový projekt. Umíme kolem nich vyrábět optimismus téměř průmyslově. Odchod má horší pověst. Vypadá jako selhání, útěk nebo přinejmenším něco, co potřebuje vysvětlivky.

Přitom možnost odejít je možná jedna z nejpraktičtějších forem svobody, které člověk má. Ne dramaticky prásknout dveřmi. Jen vědět, že dveře nejsou zamčené. Mít možnost přestat odpovídat na otázku, která není ničí věc. Přestat psát o tématu, se kterým si vás lidé spojili. Opustit účet, na kterém už vás nebaví být. Změnit názor bez výroční tiskové konference. Nechat nějakou fotografii nepořízenou a nějakou starou verzi sebe bez další údržby. Dokonce i odejít z něčeho dobrého, protože dobré a chci v tom pokračovat nejsou synonyma.

Možná proto mě poslední dobou uklidňuje představa života, který není úplně zdokumentovaný ani úplně vysvětlený. Někteří lidé si něco domyslí špatně. Některá stará informace o mně zůstane někde viset ještě dlouho poté, co přestane platit. Něco nevyfotím a za pár let si na to vzpomenu jen přibližně. Některý člověk nebude vědět, proč jsem se rozhodla tak, jak jsem se rozhodla. A některou otázku prostě nechám bez odpovědi, i když by její vysvětlení zabralo jen dvě věty. Nejde o tajemnost. Nemám ambici chodit světem zahalená v kouři a šeptat, že nikdo nezná moje pravé já. To by bylo vyčerpávající pro všechny zúčastněné. Jde spíš o obyčejné právo nemít ke každému kusu života uživatelskou příručku.

Život nemá otevřené komentáře, i když se tak někdy tváří. Lidé nám budou dál radit, protože někteří tím vyjadřují péči a jiní prostě neumějí odolat. Internet nás bude dál třídit, protože bez kategorií by nevěděl, kam nás dát. My sami budeme dál něco ukládat, protože zapomínání občas děsí a tlačítko save je hrozně snadné stisknout. Nic z toho nemusíme úplně odmítnout. Jen nemusíme pokaždé spolupracovat.

Nemusíme přijmout každý komentář. Nemusíme vysvětlit každou změnu. Nemusíme zachovat každý důkaz. A nemusíme zůstat někde jen proto, že by náš odchod potřeboval delší vysvětlení než náš příchod.

Největší luxus není mít kam jít. Je mít odkud odejít.