Vesnice a internet mají stejný problém

Na vesnici člověk nemusí nic zveřejnit. Stejně se o něm vytvoří profil. Stačí se přistěhovat, několikrát projít kolem stejných domů, pozdravit jednoho člověka o trochu vřeleji než druhého a nechat si dvakrát přivézt balík. Brzy se přibližně ví, odkud jste, kdo k vám chodí, kdy býváte doma a jestli působíte jako někdo, kdo se zapojí do místního života, nebo jako někdo, kdo si o sobě trochu moc myslí. Nikdo vám ten profil neukáže a opravy se nepřijímají.

Vyrůstala jsem v malém místě, takže ten mechanismus znám. Venkov má spoustu skutečných výhod. Lidé si všimnou, když se dlouho neukážete. Někdo vám vezme balík, připomene něco důležitého nebo sdělí informaci, o kterou jste sice nežádali, ale za několik dní se překvapivě hodí. Věci mají lidské měřítko, tváře se opakují a člověk není jen další postava, která projde kolem a navždy zmizí. Stejná blízkost má ale i druhou stranu. Lidé si nevšimnou pouze toho, že vám možná něco chybí. Všimnou si také, že k vám přijelo jiné auto než minule.

Malé sociální sítě fungují podobně. Člověk přijde z velké platformy unavený hlukem, reklamou a nekonečným proudem cizích hádek. Nové místo působí klidněji. Je tam méně lidí, příspěvky mají lidské rozměry a občas si někdo skutečně pamatuje, co jste napsali před týdnem. Ne jako algoritmus, ale jako člověk. Zpočátku je to příjemné. Připadá vám, že jste konečně našli internet, na kterém se ještě dá mluvit. Lidé odpovídají celými větami, vítají nováčky, doporučují jim účty a vysvětlují místní zvyky. Dávají přitom najevo, že tady se věci dělají trochu jinak.

To je první důležitá informace. Druhá zní, že někteří lidé se tu už dávno nemají rádi.

Nový člověk vidí jednotlivé lidi. Místní vidí celou historii jejich vztahů.

Ani na vesnici se nenastěhujete do prázdného prostoru. Přijdete doprostřed příběhu, který začal dávno před vámi. Nevíte, proč se dvě sousedky nezdraví, kdo komu před sedmi lety zaparkoval před vraty, čí pes vběhl do čí zahrady a proč je téma obecního rozhlasu citlivější, než by člověk čekal. Místní to vědí. Nebo mají alespoň vlastní verzi, což pro běžný provoz zpravidla stačí.

Na malé sociální síti během několika dnů pochopíte technické funkce. Mnohem déle trvá pochopit společenskou mapu. Kdo s kým drží, kdo se rozešel ve zlém, komu se odpouští suchý humor a kdo už má pověst člověka, který „zase něco rozjíždí“. Teprve postupně zjistíte, která obecná poznámka je skutečně obecná a která je pokračováním konfliktu, jehož první čtyři části byly smazány.

Někdo napíše, že má rád jablka. Pod příspěvkem se objeví odpověď o lidech, kteří se veřejně chlubí ovocem, přestože moc dobře vědí, co udělali s hruškami. Nově příchozí chvíli hledá metaforu. Žádná tam není. Pouze přišel pozdě.

V malém prostoru se informace šíří rychle, ale kontext pomalu. Lidé vědí, že se něco stalo, mnohem dřív, než vědí co, a do mezery se mezitím pohodlně vejde interpretace. Na vesnici se řekne, že někdo přestal chodit na určité místo. Důvod může být docela obyčejný. Změnila se mu pracovní doba, nechutná mu tam káva nebo se mu prostě nechce. Obyčejný důvod ale nevyužívá plnou narativní kapacitu obce, a tak je praktičtější předpokládat spor.

Na internetu stačí někoho přestat sledovat. Technicky jde o jedno kliknutí. Společensky může jít o rozpad aliance, změnu politické orientace, veřejnou urážku nebo začátek období, během kterého oba účty píší velmi obecné příspěvky o falešných lidech. Blokování je potom obdoba plotu zvýšeného o dalších dvacet centimetrů. Každý může tvrdit, že jde čistě o soukromé rozhodnutí. Celá ulice už ví, komu je určeno.

Nejde přitom jen o pomluvy. Ty existují všude a samy o sobě by nevydaly na zvlášť zajímavou úvahu. Podstatnější je způsob, jakým si malá komunita začne přivlastňovat výklad člověka. V anonymním velkoměstě můžete někam přijít unavení, mlčet a zase odejít. Pro většinu přítomných jste člověk, který byl unavený a mlčel. V malém prostoru se z jedné situace snadněji stane vlastnost. Neodpověděli jste, takže jste odměření. Jednou jste přišli pozdě, takže chodíte pozdě. Pohádali jste se s oblíbeným člověkem, takže jste konfliktní.

Jakmile se vytvoří pověst, každé další gesto se jí přizpůsobí. Vtip od člověka, kterého máme rádi, je vtip. Stejná věta od člověka se špatnou pověstí je další důkaz. Mlčení může znamenat rozvahu, uraženost, povýšenost nebo klid podle toho, kdo mlčí a kdo právě vypráví. Když se lidé navzájem znají, nevnímají každou situaci odděleně. Nosí si s sebou archiv. Problém nastane ve chvíli, kdy si archiv začnou plést s člověkem.

Ještě podivnější je to u věcí, které člověk napíše bez konkrétního adresáta. Někdy mi něco dojde až dlouho poté, co se to stalo. Událost může být půl roku stará, dávno uzavřená a možná už ani ne zvlášť důležitá. Jen jsem tehdy neměla přesnou větu. Ta přišla až teď, třeba při čištění zubů nebo ve chvíli, kdy jsem přemýšlela o něčem úplně jiném.

Zkušenost je stará, formulace nová. Internet však vidí pouze datum zveřejnění. Nevidí datum myšlenky. Příspěvek se objevil dnes, takže podle místní logiky musí být také o někom dnešním. Začne se porovnávat čas publikace s posledními rozhovory, reakcemi a drobnými změnami v seznamu sledujících. Malá komunita si totiž časem začne myslet, že je nejen vaším publikem, ale také zdrojem všeho, o čem přemýšlíte. Jako by člověk neměl staré zkušenosti, soukromé rozhovory, jiné části života, lidi mimo daný okruh nebo jednoduše vlastní hlavu.

Někdy navíc ani nejsem konkrétní. Popíšu určitý typ chování, protože se mi ho právě podařilo přesně pojmenovat. Neuvádím jméno, čas, místo ani poznávací znamení. Mluvím o mechanismu, ne o osobě. Právě tehdy se ale často někdo přihlásí sám.

Čím je věta obecnější, tím více lidí má možnost se v ní najít. To ještě neznamená, že jim byla určena. Lidské vlastnosti nejsou originální limitované edice. Pasivní agrese, vztahovačnost, manipulace ani potřeba stát se hlavní postavou každého příběhu bohužel nevlastní výhradně jeden člověk. Rozpoznání není oslovení.

Člověk se může poznat v románu, filmu nebo v příspěvku úplně cizího účtu. Obvykle kvůli tomu nepíše autorovi, že ho veřejně napadl. Na malé síti se však samotné rozpoznání snadno začne považovat za důkaz adresnosti. Kdyby to nebylo o mně, proč mi to připomíná mě? Možnost, že člověk poznal určité chování proto, že se tak někdy skutečně chová, bývá kupodivu až jedním z posledních vysvětlení.

Někdo si přečte poznámku o lidech, kteří si všechno vztahují na sebe, vztáhne si ji na sebe a okamžitě se urazí. Jiný začne porovnávat čas zveřejnění s poslední konverzací. Další se přijde zeptat, zda je to o něm, přestože do té chvíle neměl žádný důvod si to myslet. Najednou už nevysvětlujete původní myšlenku. Vysvětlujete, že neurčitá věta nebyla tajným dopisem člověku, který v ní dobrovolně poznal vlastní adresu.

To, že se někdo v cizí větě pozná, ještě neznamená, že mu byla určena.

Vysvětlování vytváří další past. Když řeknete, že příspěvek o daném člověku nebyl, může odpovědět, že zapíráte. Když neodpovíte, ticho se stane potvrzením. Když vysvětlíte, že šlo o zkušenost starou půl roku, právě jste dodali nový materiál k rozboru. A když řeknete, že šlo o obecnou myšlenku, někdo připomene, že obecné myšlenky přece nevznikají bez důvodu.

Jakmile musíte dokazovat, že neurčitá věta nebyla o konkrétním člověku, konkrétní člověk už ji mezitím úspěšně udělal o sobě. Občas ji udělá o sobě tak důkladně, že vytvoří přesně ten aktuální konflikt, který si původně jen představoval. Veřejně zareaguje, přidají se lidé s neúplným kontextem, někdo si domyslí jméno a někdo další zaujme stanovisko ke sporu, který před několika minutami neexistoval. Původní příspěvek mohl být půl roku stará myšlenka. Oheň na střeše je úplně čerstvý.

Někdy člověk není terčem příspěvku. Stane se jím až ve chvíli, kdy se přihlásí. Záhada vyřešena. Konflikt vytvořen.

V určitém bodě už navíc nejde o původní téma. Začne se řešit, co jste svou větou „ve skutečnosti“ mysleli. Autor sice větu napsal, ale její význam si přivlastní člověk, který se jí cítil zasažený. Jeho pocit se promění v důkaz vašeho záměru. Najednou nejste autorkou vlastní věty, ale podezřelou, které okolí vysvětluje její motiv.

To je zvláštní druh společenské moci. Nezakazuje člověku mluvit. Pouze mu bere právo určit, o čem mluvil. Můžete napsat, že jste měla na mysli obecný jev, starou zkušenost nebo úplně jiného člověka. Komunita vám vysvětlí, že okolnosti přece jasně ukazují něco jiného. Okolnostmi se obvykle myslí to, že si někdo právě vzpomněl na sebe.

Přesto malé komunity vyhledáváme, na vesnici i na internetu. Toužíme po prostředí, kde lidé nejsou zaměnitelní, kde naše přítomnost něco znamená a kde si někdo všimne, že jsme se dlouho neukázali. Velké platformy nám dávají publikum, ale málokdy pocit místa. Malé sítě působí jako ulice, po které chodíme opakovaně. Některé účty míjíme denně. Víme, kdo vstává brzy, kdo se hádá v noci a kdo jednou týdně oznámí, že se stahuje z veřejného života. Za dva dny je zpátky a obec si oddechne.

Blízkost je příjemná, dokud nám potvrzuje, že někam patříme. Méně příjemná je ve chvíli, kdy máme pocit, že nás stejné prostředí začalo vlastnit. Každý odstup musí mít vysvětlení, každá změna nálady adresáta a každé ticho skrytý význam. Malé prostředí má potřebu doplňovat prázdná místa. Ticho v něm působí jako informace, i když žádnou nebylo. Člověk se může snažit nic nesdělit a přesto sdělí, že nic nesděluje. To už je materiál, se kterým se dá pracovat.

Právě tady se ukazuje rozdíl mezi tím být známý a být vykládaný. Být známý znamená, že si někdo pamatuje, co máte rádi, pozná váš humor a všimne si, když nejste ve své kůži. Být vykládaný znamená, že někdo stejnou znalost použije jako licenci k vysvětlování vašich motivů. První může být péče. Druhé je společenská fanfikce.

Hranice mezi nimi není vždy zřejmá. Skutečný zájem a zvědavost někdy začínají stejnou otázkou. Rozdíl se projeví až ve chvíli, kdy na ni nechcete odpovědět. Člověk, kterému jde o vás, zpravidla unese, že něco neví. Člověk, kterému jde o příběh, si chybějící část doplní.

Možná proto lidé z malých míst často rozumějí internetu lépe, než si sami myslí. Už dávno před sociálními sítěmi znali veřejný profil, neviditelné publikum, skupinové chaty bez techniky i sdělení určená jedné osobě, která ovšem slyšela celá ulice. Obecní lavička byla komentářová sekce. Vývěska byla feed. Místní obchod fungoval jako kombinace informačního centra, vyhledávače a prostoru pro neověřené zprávy. Algoritmus nahrazovala paní, která byla zrovna u okna.

Internet tyto mechanismy nevynalezl. Jen je zbavil vzdálenosti. Můžeme žít ve městě s milionem obyvatel a současně obývat online prostor, kde stejných padesát lidí sleduje každý náš pohyb. Fyzicky máme anonymitu, společensky jsme zpátky na návsi.

Ani odchod nefunguje tak snadno. Z vesnice se člověk může odstěhovat, ale ještě nějakou dobu zůstává tématem. Ze sociální sítě lze odejít během několika sekund, ovšem oznámení odchodu často získá větší pozornost než většina věcí, které tam člověk napsal. Nejtišší způsob odchodu je nic neříct. To se samozřejmě začne řešit.

Nemyslím si, že řešením je úplná anonymita. Prostor bez paměti může být osvobozující, ale také chladný. Kdyby pokaždé mluvili úplně cizí lidé, nevznikla by komunita, jen nekonečná čekárna plná náhodných vět. Paměť je důvod, proč malé prostory fungují. Díky ní se nemusíme pokaždé představovat od začátku. Můžeme navázat na starší rozhovor, sledovat vývoj cizího příběhu a budovat důvěru, která není založená jen na jednom dobře napsaném příspěvku.

Stejná paměť však může člověka uvěznit v jeho starší verzi. Komunita si pamatuje první dojem, starou chybu i spor, který už pro jeho účastníky dávno skončil. Někdy si ho dokonce pamatuje lépe než oni, protože ho nemusela prožít. Mohla si ho jen pohodlně uložit.

Malé komunity tedy nepotřebují méně paměti. Potřebují větší ochotu připustit, že jejich výklad není úplný. Že člověk, kterého vídáme každý den, stále vlastní části života, do kterých nevidíme. Že znalost několika jeho příspěvků není biografie. A že blízkost nám dává možnost někoho lépe poznat, ne automatické právo ho definovat.

Vesnice i internet mají stejný problém. Chtějí, aby byl člověk součástí komunity, ale občas zapomenou, že součást není totéž co veřejný majetek. A tak dál hledáme místo, kde nás lidé poznají, ale nepřestanou být zvědaví. Kde si nás budou pamatovat, ale dovolí nám změnit se. Kde naše ticho zůstane tichem a stará myšlenka nebude automaticky vyhlášena za dnešní válku.

Takové místo možná nikdy nebude úplně existovat. Stačilo by ale, kdyby se občas někdo podíval z okna, poznal se v tom, co vidí, a přesto se rozhodl, že tentokrát to opravdu nemusí být o něm.