Duha v biu, ticho u stolu

Na internetu má v biu duhu. V červnu sdílí příspěvek o lásce, rovnosti a právu být sám sebou. Pod fotografii z Pride napíše, že nenávist nemá místo v moderní společnosti. Dostane srdíčka od lidí, kteří si myslí totéž, a několik reakcí od queer přátel, kteří jsou rádi, že je někdo podporuje. Pak sedí doma u stolu a někdo z rodiny pronese poznámku o „těch dnešních úchylkách“. Nic mimořádného, jen starý vtip zabalený do tónu, který předem žádá, aby ho nikdo nebral vážně. Někdo se zasměje, někdo sklopí oči a člověk s duhou v biu se napije, začne krájet jídlo na menší kousky a rozhodne se, že nechce kazit večer. O několik minut později se mluví o počasí. A právě tady se podpora přestává měřit barvou profilové fotografie.

Duha v biu sama o sobě není špatně. Veřejná podpora může něco znamenat. Pro někoho může být první drobnou informací, že před tímto člověkem nemusí filtrovat každou větu. Může dát pocit bezpečí, zvlášť tam, kde se bezpečí nedá automaticky předpokládat. Jenže symbol je příslib. A příslib se neověřuje ve chvíli, kdy za něj dostáváte potlesk.

Nejlevnější forma podpory je ta, při které podporující člověk nikdy nic neriskuje.

Na sociální síti stojí podpora často jen několik vteřin a jedno kliknutí. V prostoru, kde vás sledují lidé s podobnými názory, z vás udělá dobrého člověka téměř bez vedlejších účinků. Nemusíte se s nikým pohádat, nikoho zklamat ani zjistit, že oblíbený příbuzný má ve skutečnosti velmi přesnou představu o tom, kdo smí žít jaký život.

U rodinného stolu se pravidla mění. Tam už podpora může znamenat nepříjemné ticho po větě „Tohle mi nepřijde vtipné.“ Může znamenat, že se na vás někdo podívá, jako byste právě přinesli politiku do místnosti, ve které už pět minut probíhá homofobní monolog. Může z vás udělat přecitlivělého člověka, kazitele nálady nebo člena rodiny, který zase všechno moc řeší. Najednou je jednodušší nechat poznámku projít. Vždyť tam žádný queer člověk možná ani není.

To je ovšem zajímavý předpoklad. Queer lidé se nevyskytují pouze na pochodech, v televizních debatách a pod vlastními comingoutovými příspěvky. Sedí u rodinných stolů, chodí na pracovní porady, poslouchají rozhovory v autech a čtou skupinové chaty, ve kterých si ostatní myslí, že jsou všichni „normální“. Někdy o nich víte. Často ne.

A i kdyby v místnosti skutečně nebyli, charakter podpory se pozná právě podle toho, co člověk udělá, když se nedívají. Zda se zastane někoho, kdo mu za to nepoděkuje. Zda opraví lež, i když nezíská žádné srdíčko. Zda odmítne vtip, přestože osoba, které se týká, nikdy nezjistí, že se to stalo. Veřejně deklarované hodnoty jsou hezké. Soukromé chování ukazuje, zda byly vůbec vaše.

Ne každý projev podpory musí být hlasitý. Vím, že péče nevypadá v každé rodině stejně. Někde se o věcech mluví otevřeně, jinde se přijetí projeví tím, že se na stole automaticky objeví další talíř, partnerka je zahrnutá do plánů a nikdo z její přítomnosti nedělá rodinné zasedání. Někteří lidé neumějí říkat velká slova. Umějí ale přinést jídlo, nabídnout odvoz, zapamatovat si jméno a postarat se, aby se člověk necítil jako host, kterého je třeba tolerovat. Taková podpora může být tichá a přitom naprosto srozumitelná.

Tichá péče však není totéž co pohodlné mlčení. Rozdíl se ukáže ve chvíli, kdy někdo začne druhého ponižovat. Pokud mě máte rádi pouze v soukromí, zatímco veřejně dovolíte, aby ze mě ostatní dělali vtip, vaše láska možná existuje. Jen všechny náklady na ni platím já.

Často se říká, že lidé nezasáhnou, protože nechtějí konflikt. Konflikt už ale v místnosti je. Jeden člověk právě označil cizí existenci za směšnou, nemocnou nebo nebezpečnou. Rozhodnutí mlčet konflikt neodstraní. Pouze zajistí, že jeho nepříjemnost ponese ten, na koho byl útok namířen. „Nechtěl jsem dělat drama“ obvykle znamená: chtěl jsem, aby se nepříjemně cítil někdo jiný než já.

Podpora nemusí vypadat jako přednáška. Většinou stačí několik obyčejných vět. „Tohle není vtipné.“ „Oni ti nic nedělají.“ „Proč ti vlastně tolik vadí, jak žije někdo jiný?“ „Tak o lidech, které mám rád, nemluv.“ Nemusíte vytahovat prezentaci o lidských právech mezi polévkou a hlavním jídlem. Nemusíte převychovat celou rodinu během jednoho nedělního oběda. Často stačí narušit dojem, že všichni souhlasí.

Protože mlčení není prázdné. Lidé ho velmi ochotně překládají jako souhlas. Člověk, který pronese homofobní poznámku a setká se jen s cinkáním příborů, si neřekne, že ostatní možná nesouhlasí, jen jsou unavení a nechtějí se hádat. Odchází s pocitem, že řekl něco normálního. Možná dokonce něco, co si všichni myslí, jen on jediný měl odvahu vyslovit.

Ticho v místnosti se skoro vždycky přidá na stranu člověka, který už mluví nejhlasitěji.

Právě blízcí lidé přitom mají šanci pohnout názorem způsobem, který cizí queer člověk na internetu nikdy mít nebude. Homofob, který odmítá poslouchat mě, možná poslechne svou dceru. Strýc, který se směje trans lidem v televizi, může zpozornět, když mu vlastní syn řekne, že je to ubohé. Kamarád, který se ohání „jen humorem“, může poprvé pocítit stud, když se jeho vtipu odmítne zasmát někdo, koho respektuje.

A právě tato práce bývá zvláštně často přenechána queer lidem. Máme vysvětlovat, proč nás něco zraňuje. Máme zůstat klidní, pedagogičtí a dostatečně sympatičtí, aby naše lidská práva nepůsobila agresivně. Máme diskutovat s lidmi, kteří naši existenci přinesli ke stolu jako kontroverzní názor. Ideálně se při tom nemáme rozzlobit, protože by se debata okamžitě přesunula od jejich předsudku k našemu tónu. Spojenci mezitím někdy sedí vedle nás a čekají, zda situaci zvládneme samy.

Nejsem přesvědčená, že podpora znamená nosit odznak. Myslím, že znamená převzít část nepohodlí, které jinak neustále dopadá na stejné lidi. Neznamená to ohrožovat vlastní bezpečí. Nikdo nemá povinnost riskovat bydlení, práci nebo násilí, aby splnil internetovou představu dokonalého spojenectví. Nemluvím ani o lidech, kteří by zásahem mohli nechtěně vyoutovat sebe nebo někoho jiného. Mluvím o těch, kteří mají dost bezpečí na veřejnou duhu, ale nikdy dost odvahy na soukromou větu.

O lidech, kteří podporují queer přátele, dokud nemusí nesouhlasit s rodiči. Kteří sdílejí Pride, ale nechají kolegu používat homofobní nadávky, protože „on už je prostě takový“. Kteří vám osobně řeknou, že s vámi nemají žádný problém, a potom mlčí, když někdo vysvětluje, proč byste měli mít méně práv.

„Já s tím problém nemám“ je ostatně zvláštní forma podpory. Zní, jako by člověk právě velkoryse rozhodl, že nám prozatím povolí existovat v jeho zorném poli. Děkujeme za schválení žádosti. Ozveme se před vypršením platnosti.

Skutečná podpora nemusí člověka stavět do centra. Nemusí z něj dělat hrdinu a sběratele bodů za morální správnost. Někdy je to jen schopnost říct nepříjemnou větu lidem, jejichž názor pro vás něco znamená. Právě proto bývá soukromá podpora těžší než ta veřejná. Na internetu riskujete hádku s cizím účtem. Doma riskujete, že se o někom blízkém dozvíte něco, co jste vědět nechtěli. Možná se změní atmosféra. Možná vám někdo několik dní nezavolá. Možná zjistíte, že vztah, který působil bezpečně, byl bezpečný jen díky tomu, že jste některá témata nechávali zamčená.

To není příjemné. Jenže queer lidé podobné věci zjišťují bez možnosti změnit téma. Proto mě příliš nedojímá člověk, který má správná slova na správném profilu. Zajímá mě, co udělá ve chvíli, kdy se nenahrává, nikdo mu nezatleská a jedinou odměnou bude trochu napjatější cesta domů. Jestli se zasměje, podívá jinam, nebo položí příbor a řekne jednu úplně obyčejnou větu.

Duha v biu něco říká. Ticho u stolu bohužel taky.