Co vy mladí víte

Někdy stačí velmi málo. Napíšete, že máte k Vietnamu vztah, protože se vás týká rodinně, jazykově, tělesně a osobně, a místo normální otázky přijde přednáška. Ne o vás. Ne o vaší mámě. Ne o tom, co pro vás znamená země, ke které nemáte vztah přes cestovní kancelář, ale přes původ. Přijde přednáška o režimu. O komunismu. O tom, že vědět není totéž co zažít. O tom, že vy jste mladí, takže vlastně nemůžete vědět dost.

A v tu chvíli Vietnam přestane být hlavní téma. Stane se jen spouštěčem něčeho mnohem širšího. Starého, českého a velmi známého reflexu: co vy mladí víte.

Tohle není text o tom, že starší generace nemá zkušenost. Má. A mnohdy velmi těžkou. Není to text o tom, že život v minulém režimu byl drobnost, kterou si někdo jen nostalgicky přibarvuje. Nebyl. Není to ani text o tom, že mladší generace je automaticky lepší, chytřejší, empatičtější nebo odolnější vůči hlouposti. Není. Mladší lidé umí být povrchní, krutí, zmanipulovatelní i sebestřední úplně stejně jako kdokoliv jiný.

Ale je to text o jedné věci, která se v českých debatách vrací pořád: starší člověk si splete vlastní zkušenost s neomylností a mladší člověk má být zticha, protože „nezažil“.

Vietnamská linka je v tomhle skoro jen příklad. Moji vrstevníci a lidé mladší často brali mě a Vietnamce obecně jako běžnou součást okolí. Spolužáci, kamarádi venku, někdo z vedlejší třídy, někdo, kdo měl doma jiné jídlo, jiné příjmení a rodiče, kterým občas překládal svět. Neříkám, že to bylo vždycky ideální. Děti umí být kruté a české školy umí být velmi kreativní v tom, co všechno přehlédnou. Ale pořád je v tom rozdíl: pro mnoho mladších lidí Vietnamci nebyli historická kapitola ani exotická vsuvka. Byli prostě součást sociálního terénu.

U části starší generace často přijde jiný pohyb. Nejdřív snaha navázat kontakt: „Já jsem taky znal Vietnamce.“ „My jsme měli vietnamské kolegy.“ „Oni u nás taky byli.“ A někdy je to úplně v pořádku. Někdy je v tom konkrétní vzpomínka na konkrétní lidi, práci, směnu, město, ubytovnu, obchod, sousedství. Jenže pak se z toho často stane pokus být relatable přes úplně jinou věc: „My jsme taky žili v takovém zřízení.“ „My víme, jaké to je.“ „Vy si to nepamatujete, ale my ano.“

Tady se ta debata zlomí. Protože najednou už nejde o Vietnamce jako lidi, sousedy, spolužáky nebo kolegy. Jde o to, že někdo zahlédne váš původ a použije ho jako vstupní bránu ke své vlastní přednášce. Vietnam už není země. Vy už nejste člověk. Stáváte se plochou, na kterou si někdo promítne vlastní dějiny.

A tohle se neděje jen u Vietnamu.

Děje se to pokaždé, když mladší člověk řekne něco o práci, bydlení, politice, médiích, klimatické krizi, důchodech, dezinformacích, bezpečí, únavě nebo budoucnosti. Velmi rychle přijde nějaká verze téže věty: „Co vy mladí víte.“ Co vy mladí víte o práci. Co vy mladí víte o režimu. Co vy mladí víte o strachu. Co vy mladí víte o penězích. Co vy mladí víte o tom, jaké to bylo. Co vy mladí víte o životě, když jste podle některých pro stát ještě nic neudělali, nic nevydrželi, nic nevybudovali, nic neobětovali a už teď máte tu drzost chtít být bráni vážně.

Zkušenost si zaslouží respekt. Neomylnost neexistuje.

Mám pocit, že společnost se ráda tváří, že hlavní konflikt vede mezi levicí a pravicí, městem a venkovem, liberály a konzervativci, „slušnými lidmi“ a „těmi druhými“. A ano, to všechno existuje. Jsme rozpolarizovaní tak hluboko, že i počasí už umíme během pěti minut proměnit v kulturní válku. Ale čím víc sleduju debaty kolem sebe, tím víc si všímám, že jeden z největších zlomů je generační.

Ne ve smyslu jednoduchého „mladí dobří, staří špatní“. To je líné a nespravedlivé. Spíš ve smyslu rozdílného vztahu ke zkušenosti, autoritě a informacím. Část starší generace má v sobě velmi silně uložené, že to, co prožila, je měřítko reality. Minulý režim, transformace, práce, přežívání, nedostatek, opatrnost, kolektivní paměť, rodinné historky, ponížení, strach, ale někdy i zvláštní nostalgie po světě, který byl tvrdý, ale srozumitelnější. Ne nutně lepší. Jen pro ně čitelnější.

A pak přijde mladší člověk a řekne: dnešní problémy vypadají jinak. Dnešní manipulace funguje jinak. Dnešní nejistota má jiné tvary. Dnešní propaganda nemusí mít jeden ústřední výbor, protože jí stačí algoritmus, řetězový e-mail, krátké video, falešný screenshot, špatně pochopený graf a někdo, kdo má dost sebejistý tón.

Jenže místo zvědavosti často přijde podráždění. Jako by mladší člověk neměl právo říct, že svět, ve kterém žije, zná lépe než někdo, kdo ho sice komentuje, ale často mu technicky, mediálně nebo kulturně ujíždí pod rukama.

Tohle je obzvlášť vidět u dezinformací. Nemluvím o tom tak, že každý starší člověk věří každému řetězovému e-mailu a každý mladší člověk automaticky rozpozná manipulaci. To by byla hloupost a další pohodlná karikatura. Znám starší lidi, kteří si ověřují zdroje líp než polovina mladých na internetu. A znám mladé, kteří naletí úplné hlouposti, jen je zabalená do estetiky, která jim sedí. Ale jako generační vzorec kolem sebe pořád vidím, že mladší lidé častěji vyrostli ve světě, kde se bez ověřování nedá přežít. Kde první informace není pravda, ale začátek hledání. Kde screenshot není důkaz. Kde hlasitý názor není autorita. Kde „někde jsem četl“ nestačí.

A přesto jsme pořád ti, kteří „nevědí“.

To je na tom možná nejvíc absurdní. Mladší generace se často naučila velmi rychle dohledávat zdroje, porovnávat kontext, rozpoznat manipulaci, hledat původ tvrzení, pracovat s jazykem, vizuálem, platformami a tím, kdo má jaký zájem něco tvrdit. Ne proto, že jsme morálně lepší. Ale protože jsme do takového světa vyrostli.

Internet nás nenaučil jen scrollovat. Naučil nás i nedůvěřovat prvnímu silnému dojmu. Naučil nás, že realita může být editovaná, vystřižená, špatně přeložená, záměrně vytržená a doručená přesně ve chvíli, kdy jsme nejunavenější.

Jenže když mladší člověk staršímu opraví nepravdu, nedopadne to vždycky jako normální výměna informací. Často se z toho stane útok na důstojnost. Jako by ověření faktu bylo fackou. Jako by nesouhlas znamenal neúctu. Jako by nastavit zrcadlo bylo horší než trvat na omylu.

🗒️ Malá poznámka k přesnosti: Nejde o to, že by věk neměl žádnou hodnotu. Má. Paměť má hodnotu. Prožitá zkušenost má hodnotu. Jenže hodnota zkušenosti není totéž co právo mít vždy poslední slovo. Mladší člověk může něco nezažít, a přesto o tom může mít přesnější informace. Starší člověk může něco zažít, a přesto se v něčem mýlit.

Myslím, že část starší generace má problém právě s tímhle rozlišením. Mezi respektem a souhlasem. Mezi zkušeností a pravdou. Mezi pamětí a argumentem. Mezi tím, že někomu uznám bolest, a tím, že mu dovolím používat ji jako kladivo na každou debatu.

Protože když mladší člověk řekne: „Vaše zkušenost je důležitá, ale neznamená, že máte automaticky pravdu v téhle konkrétní věci,“ často se to nepřijme jako normální hranice. Přijme se to jako nevděk. A slovo nevděk je v těchto debatách velmi praktické. Nemusí se pak odpovídat na argument. Stačí říct, že mladí jsou nevděční.

Nevděční za co přesně? Za ceny bydlení, které se pro mnoho lidí proměnily v absurdní vtip bez pointy? Za pracovní trh, kde se po mladých chce flexibilita, loajalita, vzdělání, odolnost, výkon a úsměv, zatímco jistota je sprosté slovo? Za klimatickou realitu, o které se desítky let vědělo, ale pohodlnější bylo tvářit se, že mladí jen hysterčí? Za politiku, kde se budoucnost často řeší jen jako účetní problém důchodového systému? Za svět, ve kterém máme být zároveň produktivní, pokorní, adaptabilní, národní, globální, spořiví, výkonní, slušní, ale hlavně nemít moc připomínek?

A když už připomínky máme, slyšíme, že jsme nic nezažili.

Možná jsme nezažili minulý režim. Ale zažili jsme jiné věci. Zažili jsme vyrůstání v permanentním informačním hluku. Zažili jsme svět, kde se stabilita tváří jako osobní projekt, i když podmínky se mění rychleji než doporučení, jak správně žít. Zažili jsme ekonomickou nejistotu přebalenou do slov jako svoboda, flexibilita a osobní odpovědnost. Zažili jsme, že se od nás čeká pochopení pro minulost, ale naše budoucnost se často odbývá jako přecitlivělost.

Ne, není to totéž jako žít v totalitě. Nikdo rozumný netvrdí, že ano. Ale právě v tom je pointa: zkušenosti se nemají přebíjet jako karty. Nemá to být soutěž, kdo trpěl legitimněji. Nemá to být hra na to, že kdo zažil režim, má navždy morální náskok, a kdo ho nezažil, musí nejdřív mlčet.

Starší generace často říká, že mladí nemají pokoru. Já si naopak myslím, že pokora by měla být oboustranná. Mladší člověk by měl mít pokoru před tím, co nezažil. Starší člověk by měl mít pokoru před tím, čemu už nemusí rozumět tak samozřejmě, jak si myslí. Mladší člověk by neměl dělat z minulosti karikaturu. Starší člověk by neměl dělat z přítomnosti jen rozmazlenou verzi světa, který podle něj kdysi býval tvrdší a opravdovější.

Možná nejsme generace, která nic nezažila. Jen jsme nezažili přesně to, co si starší lidé zvykli považovat za jedinou legitimní podobu zkušenosti.

Tohle je důležité i kvůli té zvláštní afinitě k minulému režimu, kterou u části společnosti pořád cítím. Ne vždycky otevřenou. Ne vždycky jako přání vrátit se před listopad. Často spíš jako podvědomý stesk po době, která byla sice nesvobodná, ale pro ně nějak čitelná. Bylo jasnější, kdo je autorita. Bylo jasnější, co se smí říkat nahlas a co ne. Bylo jasnější, jak se definuje práce, povinnost, slušnost, normálnost. Bylo jasnější, kdo má poslouchat.

A možná právě proto je pro některé lidi tak nepříjemné, když mladší generace neposlouchá automaticky. Když se nelekne věty „já jsem to zažil“. Když řekne: dobře, vy jste to zažil, ale teď se bavíme o konkrétním tvrzení a to tvrzení nesedí. Když nedá za pravdu jen proto, že druhý člověk mluví z pozice věku. Když odmítne přijmout, že úcta znamená ticho.

Protože pro část starší generace je nesouhlas od mladších pořád vnímaný jako drzost. Ne jako dialog. Ne jako korekce. Ne jako normální součást dospělé debaty. Jako drzost. Mladý člověk má podle tohoto vzorce nejdřív poslouchat, potom děkovat, potom uznat, že neví, a až někdy později, po dostatečném množství života, možná dostane právo opatrně promluvit.

Jenže my už dospělí jsme. A máme právo promluvit teď.

To neznamená, že máme vždycky pravdu. Nemáme. Neznamená to, že starší lidé mají mlčet. Nemají. Neznamená to, že generační zkušenost je bezcenná. Není. Ale znamená to, že „já jsem starší“ není argument. „Já jsem zažil“ není automatická odpověď na všechno. „Vy mladí nevíte“ není myšlenka, ale obranný mechanismus.

A právě proto mě tak unavuje, když se z konkrétní debaty stane generační přednáška. Když se z Vietnamu stane komunismus. Když se z původu stane naivita. Když se z mladšího věku stane důkaz neschopnosti chápat realitu. Když člověk upozorní na nepřesnost, manipulaci nebo povýšený tón, a místo odpovědi přijde uraženost.

Protože uraženost je často poslední útočiště člověka, který nechce připustit, že argumentačně prohrál. Když už nejde říct, že mám pravdu, dá se ještě říct, že ty jsi neuctivý. Když už nejde obhájit tvrzení, dá se napadnout tón. Když už nejde vyhrát fakta, dá se vytáhnout věk. A když mladší člověk nepovolí ani tam, zbyde nálepka: hovado, spratek, nevděčník.

Jenže odmítnout nepravdu není neúcta. Opravit fakt není útok. A nedat někomu za pravdu jen proto, že se urazí, není krutost. Je to dospělost.

Možná by nám pro začátek stačilo přestat dělat z generací morální kategorie. Starší nejsou automaticky moudří. Mladší nejsou automaticky progresivní. Starší nejsou automaticky zmanipulovaní. Mladší nejsou automaticky informovaní. Ale existuje reálný problém ve chvíli, kdy jedna generace považuje svůj věk za autoritu a druhé generaci přiznává hlas jen tehdy, když je dostatečně pokorný, vděčný a tichý.

Já nechci starší generaci zesměšňovat. Nechci ji redukovat na řetězové e-maily, nostalgii a uražené komentáře. To by bylo stejně líné jako tvrdit, že mladí nic nevědí. Ale odmítám dělat opačnou chybu: tvářit se, že paměť automaticky znamená pravdu, věk automaticky znamená nadhled a mladší člověk má povinnost snášet každou přednášku jen proto, že přichází od někoho, kdo byl na světě dřív.

Jestli něco mladší generaci opravdu chybí, pak to možná není pokora. Možná jí chybí trpělivost dál předstírat, že starší lidé mají pravdu i ve chvíli, kdy ji prostě nemají.

A možná právě to je tak rozčiluje.

Ne proto, že bychom byli bezcitní. Ale protože už nedokážeme dělat ten starý společenský rituál, ve kterém někdo řekne nepřesnost, my víme, že je to nepřesnost, ale ze slušnosti ji necháme projít, protože „on to tak cítí“ nebo „ona si tím prošla“ nebo „oni jsou starší“. Jenže společnost, která ze slušnosti nechává procházet nepravdy, nakonec nemá víc úcty. Má jen víc lží, které nikdo nechtěl včas opravit.

Tady se pro mě kruh vrací zpátky k té původní větě: vědět není totéž co zažít. Klidně ji podepíšu. Jen chci, aby platila oběma směry. Já jsem nezažila minulý režim. Vy jste nezažili moje vyrůstání mezi jazyky. Já jsem nezažila vaši historickou zkušenost. Vy jste nezažili moji tělesnou, rodinnou a kulturní vazbu k zemi, kterou mi chcete vysvětlovat. Já nevím všechno o vaší minulosti. Vy nevíte všechno o mé přítomnosti.

A možná by právě tady mohl začít rozhovor. Ne u přednášky. Ne u „co vy mladí víte“. Ne u uraženého požadavku na respekt bez reciprocity. Ale u obyčejné věty: já něco zažil, ty něco víš, možná se můžeme doplnit.

Jenže to vyžaduje jednu věc, která je pro mnoho lidí těžší než vzpomínat: připustit, že věk není poslední argument.

A že mladí nejsou děti jen proto, že si starší pamatují svět před nimi.