Starý internet nebyl lepší

Dnešní děti prý vyrůstají s mobilem nebo tabletem v ruce. Říká se to obvykle tónem, jako by všechny předchozí generace trávily dětství výhradně venku, lezly po stromech a obrazovku poprvé spatřily někdy po maturitě. Kdybych vyrůstala dnes, k internetu bych se samozřejmě dostala ještě dřív. Možná bych jako batole přeskakovala reklamy na YouTube dřív, než bych si uměla zavázat tkaničky. Narodila jsem se ale v roce 2001 a ani na svou dobu jsem příliš nezaostávala. Číst jsem pochopila docela brzy a psát vlastně také, i když zpočátku spíš na počítači než na papíře. Ruční psaní mě nikdy moc nebavilo a nijak zvlášť mě nebaví ani dnes. Poznámky si automaticky ukládám do telefonu, protože telefon mám obvykle u sebe, zatímco papír má nepříjemný zvyk ležet přesně tam, kde ho zrovna potřebuji nejméně.

Ano, papír je papír. To musí člověk čas od času uznat, aby ho milovníci zápisníků nevyloučili ze slušné společnosti. Jen pro mě nikdy nebyl přirozenějším místem pro myšlenky než obrazovka. Zatímco jiné děti sledovaly pohádky, já už měla vlastní e-mail. Opravdový, normální e-mail. Byla jsem opravdu drobek a nějakým zázrakem ho mám dodnes. Už jsem o tom jednou psala v textu o tom, jak jsem si místo deníčku založila internet, takže z první e-mailové adresy nechci dělat rodinnou legendu, kterou budu opakovat v každém druhém článku. Pořád ale platí, že právě tím moje internetové dobrodružství začalo.

Tehdy jsem mu samozřejmě neříkala internetové dobrodružství. Internet pro mě nebyl slavnostní vstup do digitálního světa, ale další prostor plný písmen, tlačítek a věcí, na které se dalo kliknout. Nevěděla jsem, jak funguje, kdo ho vlastní ani co všechno se na něm může pokazit. Věděla jsem jen, že je obrovský a pokaždé vede někam jinam. A protože jsem měla e-mail, připadalo mi naprosto logické, že potřebuji také vlastní mobil. Tak jsem si ho vydupala.

Do první třídy jsem šla s Nokií 3110 Classic. Nebylo to žádné technologické zjevení, ale uměla zkontrolovat e-mail, což tehdy ještě nebyla úplná samozřejmost. Tím její chytrost v podstatě končila. Ve třetí třídě jsem dostala Nokii E63 s normální QWERTY klávesnicí. Připadala mi skoro jako drahé BlackBerry, což byl v mém tehdejším hodnotovém systému přibližně vrchol civilizace. Vydržela mi zhruba do jedenácti let, kdy ji nahradila Lumia 620. V patnácti jsem pak dostala první Google Pixel a Pixelům jsem zůstala věrná dodnes.

Čím byly moje telefony schopnější, tím víc jsem na nich používala připomínky, poznámky, kalendář a e-mail. Telefon pro mě nikdy nebyl jen přístroj na volání. Poměrně brzy se stal externí částí paměti, kam jsem odkládala všechno, co jsem nechtěla nosit v hlavě. V tom se vlastně mnoho nezměnilo. Jen dnešní telefon toho unese tolik, že občas odnese i celé odpoledne. Když se na tu posloupnost zařízení dívám zpětně, je jasné, že jsem se internetu rozhodně nevyhýbala. Spíš jsem si ho postupně stěhovala z počítače do kapsy, jakmile mi to technika a maminčina trpělivost dovolily. Nebyla jsem dítě stolního počítače, které objevilo mobilní internet až v dospělosti. Byla jsem dítě, které velmi brzy usoudilo, že když už má e-mail, potřebuje ho mít ideálně pořád u sebe.

Přesto byl ten vztah jiný. Internet mého dětství nebyl žádná technická prehistorie. Když jsem ho začala používat, byl už stabilně připojený, stránky se normálně načítaly a člověk nemusel sledovat, jak se fotografie skládá po řádcích. Tohle není moje vzpomínka a nebylo by fér si ji dodatečně půjčovat od generace před sebou jen proto, že vypadá lépe v nostalgickém článku. Router někde tiše svítil a internet jednoduše fungoval. Když nefungoval, byl to problém, ne očekávaná součást zážitku.

Rozdíl nebyl v rychlosti ani v tom, že bychom ho po použití slavnostně vypínali. Rozdíl byl v tom, co se na něm dalo dělat a jak velkou část dne dokázal obsadit. Ano, internet jsem měla i v mobilu. Na Nokii jsem mohla zkontrolovat e-mail, něco vyhledat nebo pracně napsat zprávu. Každá z těch činností ale měla poměrně jasný začátek a konec. Otevřela jsem schránku, podívala se, jestli něco přišlo, případně odpověděla a telefon zase zavřela. Nebyl v něm nekonečný proud videí, názorů, reklam a cizích životů, který by se okamžitě obnovil pokaždé, když jsem pohnula prstem.

Měla jsem internet v kapse, ale ještě jsem v ní nenosila celý internet dnešního typu. Byl to spíš malý průzor než nepřetržitě otevřené okno. Dnešní telefon je samozřejmě mnohem schopnější. Můžu na něm pracovat, psát, fotografovat, platit, číst, navigovat se a mluvit s lidmi na druhém konci světa. Většinu těchto možností bych za starší telefony dobrovolně nevyměnila. Zároveň je ale první věcí, kterou můžu otevřít po probuzení, a poslední, kterou zavřu před spaním. Nenosím v kapse jen e-mail, poznámky a několik praktických funkcí. Nosím tam práci, zprávy, hádky, nákupy, zábavu, mapy, očekávání druhých lidí a téměř nekonečné množství věcí, které jsem ještě před několika vteřinami vůbec nepotřebovala vidět.

Měla jsem internet v kapse. Ještě jsem ale neměla celý svět soutěžící o každý pohyb mého palce.

Když jsem otevřela e-mail, šla jsem zkontrolovat e-mail. Když jsem navštívila konkrétní stránku, fórum, chat nebo hru, většinou jsem alespoň přibližně věděla, proč tam jdu. Dnes někdy otevřu aplikaci automaticky a účel mi dodá ona. Nabídne mi video, reklamu, hádku, tragédii nebo názor člověka, o jehož existenci jsem ještě před chvílí nevěděla. Internet se mezitím obrovsky rozšířil, ale běžný pohyb po něm se v něčem zúžil. Místo přecházení mezi různými stránkami často roluji jedním nekonečným proudem. Technicky mám přístup skoro ke všemu. Prakticky většinu času sleduji to, co mi několik aplikací položilo přímo před obličej. Kdysi jsem se víc proklikávala, dnes víc roluji. Není to civilizační katastrofa, jen trochu méně dobrodružný pohyb.

Když už mluvím o starých telefonech, dovolím si jeden malý technologický flex. Určitý prazáklad dnešních ultrachytrých nástrojů jsme totiž nosili ve starých Nokiích už dávno. Že kecám? Pamatujete si T9?

Před ní se písmeno získávalo opakovaným mačkáním stejné číslice. S T9 stačilo stisknout klávesu pro každé písmeno jednou a telefon se z kombinace pokusil odhadnout, které slovo chcete napsat. Samozřejmě v něm nebyl schovaný miniaturní umělá inteligence, která by po večerech četla celý internet a přemýšlela o smyslu života. T9 pracovala s mnohem menším slovníkem, jednoduchými pravidly a velmi omezeným kontextem. Základní myšlenka ale působí povědomě: člověk něco začne a stroj se pokusí odhadnout, co tím pravděpodobně myslí.

T9 hádala jedno slovo podle několika stisknutých kláves. Dnešní jazykové modely odhadují pokračování podle celých vět, odstavců a mnohem širšího kontextu. Technologicky T9 nebyla přímým předkem ChatGPT, ale jako prazáklad stejné uživatelské myšlenky funguje docela dobře. Byla to predikce jazyka v malém měřítku, ve verzi, která se musela vejít do Nokie a nepotřebovala k tomu datové centrum.

Nikdo se tehdy příliš nepohoršoval, že člověk nechal telefon uhodnout slovo za sebe. Když někdo napsal zprávu překvapivě rychle, druhý se spíš zeptal: „Jak jsi to napsala tak rychle?“ A člověk mohl na chvíli působit jako technologická čarodějka, přestože pouze zapnul funkci, která už byla v telefonu. T9 nebyla považována za podvádění při psaní. Byla to chytrá pomůcka. Samozřejmě občas navrhla úplnou blbost, ale rozumný člověk ji neposlal jen proto, že se objevila na displeji. Alespoň doufám.

Právě proto ani dnešní prediktivní nástroje automaticky nevnímám jako něco, za co by se měl člověk stydět. Jsou nesrovnatelně složitější a přinášejí otázky, které T9 nikdy řešit nemusela. Přesto patří do dlouhé řady nástrojů, které se snaží zkrátit vzdálenost mezi tím, co máme v hlavě, a tím, co se objeví na obrazovce. Pomoc nástroje ještě neznamená nepřítomnost vlastního myšlení. Záleží na tom, jestli člověk ví, co chce říct, jestli výsledek kontroluje a jestli nástroj používá, nebo se jím nechá vést. Kalkulačka z nikoho automaticky neudělala matematika a T9 za nikoho nevymyslela, komu chce napsat ani proč. Pouze mu pomohla dostat slova na displej rychleji.

Nemusíme přijmout každou novinku jen proto, že je nová. Stejně málo smyslu ale dává odmítat ji pouze proto, že toho umí víc než nástroje, na které jsme si už stihli zvyknout. Kdybychom kdysi považovali T9 za konec samostatného psaní, dodnes bychom poctivě mačkali sedmičku čtyřikrát, abychom se dostali k písmenu S. Doba se posunula a my se můžeme rozhodnout, jaké místo v ní nové technologii dáme. Úplně se před ní zavřít ovšem znamená riskovat, že jednoho dne nebudeme chránit vlastní schopnosti, jen už nebudeme rozumět nástrojům, které mezitím používají všichni kolem nás.

Když vzpomínám na starší internet, vybavují se mi také první profily, které bývaly příšerné. Nemyslím to jako urážku. Právě v tom byla část jejich hodnoty. Měly barevná pozadí, podivné přezdívky, citáty, blikající obrázky, amatérsky upravené fotografie a hudbu, kterou si majitel vybral jako definitivní vyjádření vlastní osobnosti, přestože ji o dva týdny později nemohl vystát. Nikdo příliš neřešil, zda profil odpovídá jeho osobní značce. Většina z nás žádnou neměla. Měli jsme internetovou přítomnost a někdy ani ta neměla společné téma.

Člověk mohl jeden den psát o škole, další o knížkách a potom zveřejnit výsledek testu, který mu oznámil, jaká mytická bytost se ukrývá v jeho duši. Nešlo o obsahovou nekonzistenci. Byl to jednoduše člověk, který měl ve středu víc než jeden zájem. Můj první profil neměl strategii. Pravděpodobně měl třpytivé pozadí a příliš mnoho koček.

Dnešní internet nám dal mnohem lepší nástroje k sebevyjádření. Fotografie vypadají lépe, publikování je jednodušší a vlastní prostor si může vytvořit téměř každý. Současně nás ale naučil přemýšlet o sobě jako o něčem, co musí být snadno rozpoznatelné. Mít jasný hlas, držet se tématu, přidávat pravidelně, vybrat si estetiku, vědět, pro koho píšeme, nezmást publikum a ideálně ani algoritmus. Každý zájem se může stát projektem, každý koníček vedlejším příjmem a každý obyčejný život obsahem.

Dokonce i autenticita dnes přichází s návodem. Máme být přirození, ale zajímavě. Ukázat zákulisí, ale takové, které má dobré světlo. Být nedokonalí, ovšem jen v míře, kterou lze přetavit v sympatickou vlastnost nebo příběh o osobním růstu. Staré profily samozřejmě nebyly automaticky upřímnější. Také jsme na nich lhali, přeháněli, upravovali si věk nebo si hráli na někoho jiného. Rozdíl byl v tom, že experiment nemusel být dlouhodobě udržitelný. Člověk si mohl vymyslet přezdívku, která ho za měsíc přestala bavit, založit blog, napsat na něj čtyři příspěvky a už se nikdy nevrátit. Mohl změnit styl, názor i oblíbenou barvu bez oznámení nové éry své značky.

Na starém internetu jsme zkoušeli, kým bychom mohli být. Dnes často dokazujeme, že jsme stále tou samou osobou, kterou si publikum zapamatovalo.

Možná mi proto nechybí anonymita sama o sobě. Chybí mi určitá nehotovost, možnost objevit se online dřív, než ze sebe člověk vyrobí úhledné vysvětlení. Bylo by snadné tvrdit, že starý internet byl svobodnější, tvořivější a lidštější, jenže nostalgie má velmi dobrý filtr a používá ho ještě agresivněji než Instagram.

Ani internet mého dětství nebyl bezpečný nebo nevinný. Byl plný podvodů, řetězových e-mailů, falešných identit, obtěžování a podivných koutů, do kterých se člověk dostal rychleji, než by dnes chtěl připustit. Dospělí často netušili, co přesně tam děti dělají, a děti zase netušily, s kým skutečně mluví. Nešlo o technologicky primitivní místo, spíš o prostředí, které se rozvíjelo rychleji než pravidla a jazyk, jimiž bychom dokázali popsat jeho rizika. Spoustu problémů jsme nevnímali jako problémy, protože jsme pro ně ještě neměli pojmenování. To, že jsme určitým nebezpečím nerozuměli, z nich nedělalo menší nebezpečí. Dětství ostatně umí vytvořit estetiku i z věcí, které byly ve skutečnosti jen špatně zabezpečené.

Nechybí mi tedy starý internet kvůli jeho technickým omezením. Ta ani nebyla tak dramatická, jak je dnes rádi vykreslujeme. Nechybí mi horší obrazovky, slabší telefony ani programy, které uměly méně. Technické komplikace mají nostalgickou hodnotu hlavně tehdy, když je člověk nemusí znovu řešit. Chybí mi spíš prostor, který ještě nebyl tak přesně navržený k udržení pozornosti. Místo, kde člověk mohl chvíli tápat, místo aby mu systém okamžitě předložil další věc. Chybí mi možnost něco hledat, aniž by mě během hledání našlo deset reklam, tři rozhořčení lidé a video vysvětlující, proč už celý život špatně používám kuchyňskou houbičku.

A samozřejmě mi chybí i člověk, kterým jsem tehdy byla. Dítě s vlastní e-mailovou adresou, telefonem s několika chytrými funkcemi a pocitem, že internet je nekonečné množství dveří. Některé nikam nevedly, některé byly trochu podezřelé a za některými se nacházelo něco, k čemu jsem se potom vracela celé týdny.

Možná nám totiž nejvíc nechybějí staré stránky. Chybí nám možnost být na internetu chvíli špatní, napsat trapný text, vytvořit ošklivý obrázek nebo založit fórum, kam přijde pět lidí, přičemž dva jsme my z jiného účtu. Chybí nám možnost začít něco bez plánu, jak to později rozšířit, zpeněžit nebo zařadit do portfolia. Dnes vstupuje začátečník do prostoru plného lidí, kteří všechno dělají lépe. Jeho první fotografie stojí vedle práce někoho, kdo fotografuje patnáct let. První text soutěží se zkušenými autory, profesionálními médii a obsahem testovaným na co nejvyšší míru pozornosti. Člověk ještě neví, co dělá, ale platforma už přesně ví, kolik lidí to nezaujalo.

Chybí nám právo být chvíli trapní bez publika a nehotoví bez vysvětlení.

Já sama samozřejmě sleduji čísla. Přemýšlím nad titulky, náhledy, platformami i tím, kde má který text smysl. Nebudu předstírat, že stojím mimo systém a z lesa na něj házím šišky. Používám dnešní internet každý den, píšu na něm, pracuji v něm a mnoho jeho možností bych za starou verzi dobrovolně nevyměnila. Jen bych v něm chtěla znovu najít trochu prostoru, který nemusí okamžitě k něčemu vést. Místo pro profil bez jasného tématu, blog, který možná skončí po třech textech, drobnou posedlost, která se nestane projektem, nebo větu, u níž člověk nemusí předem přemýšlet, zda ji někdo nasdílí.

Ten můj první e-mail pořád funguje. Většinu času už do něj nepřichází nic důležitého. Je spíš jako malá digitální schránka přibitá na dům, ve kterém už dávno nebydlím. Adresa zůstala, jen okolní krajina se několikrát přestavěla.

Občas ji otevřu a vzpomenu si na internet, který už tehdy běžel pořád, ale ještě neběžel pořád za mnou.

Nebyl lepší. Já jsem na něm jen ještě nemusela vědět, kým budu.