Čeština jako alibi

Na češtině mám ráda, že umí být přesná až skoro krutě. Má slova pro druhy deště, druhy trapnosti i pro situace, kdy člověk někoho nemá úplně rád, ale zároveň by mu nepřál nic horšího než frontu na poště. Dokáže pojmenovat velmi jemné společenské odstíny: někdo je „svůj“, někdo „trochu zvláštní“, někdo „se s ním těžko domlouvá“, což někdy znamená, že má dvě otázky navíc a jednu z nich položil nahlas.

A pak má čeština ještě jednu zvláštní superschopnost. Umí z odpovědnosti udělat mlhu.

„To se stalo.“ „Udělalo se to jinak.“ „Řeklo se něco, co se asi říkat nemělo.“ „Nějak to nevyšlo.“

V těch větách není pachatel, jen škoda. Nikdo nevylil kafe na smlouvu, kafe se vylilo. Nikdo nezapomněl odpovědět na e-mail, odpověď bohužel nepřišla. Nikdo neurazil kolegyni na poradě, atmosféra se trochu vyhrotila, jako kdyby v kanceláři samovolně vybuchl tlakový hrnec a všichni teď jen zjišťovali, komu patří víko.

Český jazyk v tom není viník. Je spíš ochotný komplic. Nabídne věty bez viníka, zdvořilé mlžení i měkké obraty, do kterých se dá zabalit téměř cokoliv. To samo o sobě není špatně. Člověk nepotřebuje při každém nedorozumění mluvit jako policejní protokol ani u každé převržené skleničky svolávat komisi, zápis a forenzní analýzu otisků prstů. Někdy se prostě něco stane. Tramvaj ujede. Hrnek praskne. Člověk špatně odhadne vzdálenost mezi loktem a sklenicí červeného vína, což bych nedoporučila bílému ubrusu ani čerstvě koupenému nábytku.

Problém nastane ve chvíli, kdy se z podobných vět nestane způsob, jak být ohleduplní, ale způsob, jak se vyhnout tomu jedinému nepříjemnému slovu: já.

Často to začíná úplně nevinně. Dítě rozbije vázu a řekne: „Ona spadla.“ To je klasická dětská verze situace, kdy se rodič podívá na střepy, na dítě, na míč a pak na dítě znovu. Dospělí mají k dispozici víc slov, vyšší slovní zásobu a většinou i přístup k Outlooku, ale princip se příliš nemění. „Došlo k nedorozumění“ je jen „ona spadla“ v kožené aktovce.

V dospělém světě už věta nemusí být ani nepravdivá, aby byla podezřele pohodlná. „Nebylo to ideální“ je technicky vzato pravda. Podobně jako je pravda, že Titanic měl jisté organizační nedostatky. Jenže taková formulace člověku zároveň nabízí malou společenskou dohodu. Nebudeme se ptát na podrobnosti, nebudeme ukazovat prstem, všichni si zachováme důstojnost a hlavně se nikdo nebude muset červenat déle než čtyři vteřiny.

Tohle je na jazykovém alibi nejzajímavější. Většinou nebývá vyloženě lživé. Bývá jen dokonale neúplné. Na jedné straně věty zůstane problém, na druhé zmizí člověk, který ho způsobil, mohl mu zabránit nebo ho prostě nechal být. Vznikne čisté, uhlazené vakuum, ve kterém se všichni mohou tvářit, že se vlastně nemají na co zlobit. A často se opravdu nezlobí. Jen se pak nikdo nedozví, co se příště má udělat jinak.

V češtině někdy nezmizí jen podmět. Zmizí s ním i nepříjemná otázka, kdo to celé způsobil.

Nejlépe je to vidět v práci, protože kancelářská čeština už za dlouhá léta vyvinula vlastní obranný systém. Některé věty znějí, jako by je napsal člověk, který se bojí, že ho při jasně formulovaném souvětí okamžitě propustí. „Došlo k opomenutí.“ „V dané věci nebyla zcela optimálně nastavena komunikace.“ „Proces vykázal určité nedostatky.“ „Termín se nám nepodařilo naplnit.“

Každá z těch vět se dá přeložit mnohem jednodušeji. Zapomněla jsem to poslat. Nikdo si neověřil, kdo co dělá. Nastavili jsme to špatně. Nestihli jsme to. Jenže jednoduchá věta má jednu nevýhodu: dá se na ni odpovědět. Člověk může říct „dobře, co s tím uděláme?“ nebo „proč se to stalo?“ a někdy dokonce „tohle se opakuje už potřetí“. „Bohužel došlo k opomenutí“ naopak zní, jako by se v budově zjevil úřední duch, otevřel Excel, něco poškodil a pak se zase tiše vsunul zpátky do zdi.

Není to jen firemní problém. V rodinách se podobné věty používají s menším množstvím PowerPointu, ale stejnou energií. „Nějak jsme se k tomu nedostali.“ „To se tak vyvinulo.“ „On to tak nemyslel.“ „Však víš, jaká ona je.“ Poslední věta je obzvlášť zajímavá, protože se jí dá vysvětlit skoro všechno. Někdo tě shodí před ostatními, někdo ti bez zeptání čte zprávy přes rameno, někdo odvolá návštěvu půl hodiny předtím, než má přijet, a následně se usměje: „Však víš, jaká ona je.“

Ano. Právě proto by možná bylo dobré přestat předstírat, že tohle není její rozhodnutí, ale přírodní jev.

Lidé si ostatně rádi pletou charakter s předpovědí počasí. „On je prostě takový“ často znamená, že se celý stůl už dávno přizpůsobil člověku, který se neumí omluvit. Jeden mluví příliš nahlas, druhý pravidelně chodí pozdě, třetí se urazí pokaždé, když se ho někdo zeptá na konkrétní věc. Všichni ostatní se kolem nich naučí našlapovat, upravovat tón, zlehčovat, předem varovat nové lidi. A po čase už ani nevypadají jako lidé, kteří někomu komplikují život. Vypadají jako interiérový prvek. Něco mezi nepohodlnou židlí a sloupem uprostřed místnosti, který tam prý prostě vždycky byl.

Nejvyšší disciplínou je ale věta „tak se to tady dělá“. Ta už není jen únik od jedné konkrétní odpovědnosti. To je hromadné alibi, předané z generace na generaci jako recept na bramborový salát. Nikdo přesně neví, kdo ho začal používat. Nikdo ho možná nemá rád. Všichni ho ale opakují, protože se to tak dělá.

Proč se novému kolegovi nic nevysvětlí, ale po týdnu se od něj čeká, že všechno ví? Tak se to tady dělá. Proč se rozhodne bez lidí, kterých se to týká, a pak se jim jen oznámí hotový výsledek? Tak se to tady dělá. Proč je někdo na schůzce pětkrát přerušen a nakonec se řekne, že komunikace nebyla ideální? Tak se to tady dělá.

A člověk pak stojí uprostřed té věty a přemýšlí, kdo přesně je to tady. Kde začíná tohle legendární „tady“, kdo mu dal razítko a proč má vždycky tak silný názor na to, co je normální. „Tak se to tady dělá“ často ve skutečnosti znamená: já jsem to nevymyslel, ale nechce se mi být ten, kdo to změní.

To je lidsky pochopitelné. Změna bývá nepříjemná, občas drahá a velmi často vyžaduje pět minut rozhovoru, na který by si většina lidí radši vzala dovolenou. Jenže když se za podobné věty schováváme příliš dlouho, začneme předstírat, že problémy vznikají samy. Prostě se pokazila atmosféra. Prostě se někdo přestal ozývat. Prostě už se s ním nebavíme.

Jenže atmosféra obvykle nemá kalendář, mobil ani potřebu se vyhnout nepříjemné konverzaci. Lidé ano.

Čím neurčitěji o problému mluvíme, tím snáz předstíráme, že nemá nikoho, kdo by ho mohl opravit.

Nechci tím obhajovat společnost, ve které se každá chyba okamžitě mění na veřejné ponížení. To už si umí bez pomoci zařídit internet, který má pro každý omyl připravený malý šibenický humor a paměť, která funguje podezřele dobře hlavně u cizích trapasů. Když někdo řekne „udělala jsem to špatně“, nemělo by to automaticky otevřít okénko pro všechny, kteří čekali na příležitost dokázat, že by to oni samozřejmě zvládli lépe. Pravděpodobně by nezvládli. Jen by na to použili lepší formulář.

Přímá věta také nemusí být krutá. „Zapomněla jsem na to“ není příjemná věta, ale je použitelná. „Neřekl jsem ti to včas“ je nepohodlné, ale aspoň člověk ví, na čem je. „Rozhodli jsme bez vás“ může být začátek nepříjemného rozhovoru, ale pořád je to rozhovor. Z takových vět se dá něco opravit. Dá se z nich vyvodit důsledek, změnit postup, přestat se spoléhat na člověka, který opakovaně nechává ostatní ve štychu. Hlavně se z nich dá poznat, zda šlo o nehodu, pohodlnost, nebo rozhodnutí.

Tohle rozlišování není malé. Když někdo omylem rozbije hrnek, je to nehoda. Když nechá hrnek tři dny na kraji stolu a pokaždé kolem něj prudce projde, už je to trochu jiný žánr. A když pak střepy zamete pod koberec, protože nechce vytvářet zbytečné drama, začínáme se dostávat k tématu.

Většina lidských systémů je navíc méně organizovaná, než působí. Jsou to křehké konstrukce z kalendářů, dobré vůle, špatně pojmenovaných složek a jedné osoby, která jako jediná ví, kde je heslo. Ne všechno musí mít padoucha. Někdy je za problémem chaos. Někdy špatný odhad. Někdy obyčejná smůla. Jenže pokud pokaždé stačí říct, že „se to nějak stalo“, přestaneme rozlišovat mezi tím, co nikdo nemohl ovlivnit, a tím, co se dalo vyřešit jednou krátkou, trochu trapnou větou.

Možná proto mám ráda lidi, kteří umějí říct: „Tohle jsem podcenila.“ Ne proto, že bych si vedla soukromý seznam cizích selhání, i když by to možná byl překvapivě čtivý žánr. Mám je ráda, protože s nimi nemusím hrát jazykovou detektivku. Nemusím z tónu, časování a tří vět o objektivních okolnostech zjišťovat, jestli se omlouvají, nebo jen čekají, až to celé omrzí i mě.

Zvláštní je, jak často si lidé pletou jasnost s agresivitou. Jako by věta „tohle jsi udělal ty“ automaticky znamenala, že za chvíli poletí z okna židle. Přitom se dá mluvit přesně i bez potřeby někoho rozebrat před publikem. Přímé pojmenování není útok. Někdy je to jen základní navigace, díky které se dá problém opravit, místo aby se dál popisoval.

Až tedy příště uslyším, že se něco nepovedlo, asi se zeptám, komu se to nepovedlo. Ne z touhy po krvi. Jen proto, že bych ráda věděla, jestli máme opravovat střechu, nebo konečně mluvit s člověkem, který ji odmítá zavřít.