Nečekám

Dlouho jsem měla pocit, že samota je něco, co se musí vysvětlit dřív, než si toho někdo všimne. Ne přímo omluvit. To by znělo příliš dramaticky a ženy mají být opatrné i v tom, jak moc dávají najevo, že se jich něco týká. Spíš ji zjemnit. Přidat kolem ní pár vět jako šátek kolem ramen, aby nepůsobila tak nahá. Teď na vztah není čas. Teď mám jiné věci. Teď nikoho nehledám. Teď se soustředím na sebe. Uvidíme. Ono to nějak přijde.

Všechny ty věty můžou být pravdivé. Někdy i jsou. Jen v nich často slyším i něco druhého, něco tiššího a poslušnějšího: prosím, nepovažujte mě za porouchanou.

Žena sama je pořád zvláštní obraz. Ne proto, že by lidé samotu neznali. Všichni ji nějak znají, jen se u žen často čte jako stav, který má být dočasný, vysvětlený nebo překonaný. Jako když se v bytě ještě nesvítí, protože někdo brzy přijde. Jako kdyby ženský život bez vztahu nebyl hotová místnost, ale čekárna, do které se jednou dostaví správná osoba a teprve potom bude možné říct, že se tam opravdu bydlí.

Nejhorší na tom je, že tahle představa většinou nepřichází jako násilí. Přichází jako starost. A kdy už někoho máš? Ty jsi pořád sama? Taková hezká holka. Taková chytrá. Taková mladá. Taková normální, když se rozhodneš nepůsobit příliš složitě. Někdy v tom není žádná čistá krutost. Spíš zvyk. A zvyk je někdy těžší odmítnout než útok, protože se tváří jako normální vzduch.

V českém prostředí má tahle starost často podobu praktického humoru. Ne velké scény, jen poznámka u stolu, u kafe, při cestě autem, mezi řečí, ve chvíli, kdy se někdo ptá na práci, počasí, jídlo a potom najednou na to, jestli už někoho mám. Ve vietnamském prostředí to může být ještě tišší. Ne nutně přímočařejší, jen jinak vrstvené. Otázka se někdy položí vedle rýže, ovoce, zdraví, peněz, návratu domů a doporučení, že člověk by neměl být pořád sám. Nikdo tomu nemusí dát dramatický tón. Právě proto to vydrží tak dlouho.

Samota ženy se rychle překládá do vztahového deficitu. Když je sám muž, může to být kapitola. Krize smyslu. Důsledek doby. Příběh o společnosti, která neumí nabídnout blízkost. Když je sama žena, bývá to častěji poznámka na okraji její použitelnosti. Je moc náročná. Moc vybírá. Moc pracuje. Moc řeší. Moc čte. Moc online. Moc feministická. Moc queer. Moc se chrání. Moc dlouho čekala a teď se jí to možná vymstí. Samozřejmě nikdo to takhle neřekne vždycky. Často se to jen pohybuje pod větami jako studený proud.

Dlouho jsem se snažila tomu proudu neodporovat příliš viditelně. Nechtěla jsem ze samoty dělat pózu. Nechtěla jsem působit zahořkle, protože ženy mají zvláštní povinnost odmítat tak, aby odmítnutí nevypadalo jako závěr. Nechtěla jsem být ta, která „nemá ráda muže“, protože tahle věta se používá jako lepicí páska přes mnoho přesnějších vět. Nechtěla jsem se tvářit, že vztahy nepotřebuji, protože ani to není pravda. Člověk nemusí potřebovat vztah jako instituci, aby mu někdy nechyběla úplně obyčejná blízkost. Někdo, komu se dá poslat hloupá fotka z ulice. Někdo, kdo si zapamatuje, že určité světlo v kuchyni mi dělá zvláštní smutek. Někdo, kdo pozná rozdíl mezi mojí únavou a chvílí, kdy už jen poslušně mluvím, protože ticho by bylo nápadnější.

Nechci ze samoty dělat wellness. Nechci ji obléct do lněných šatů, postavit k oknu, přidat hrnek čaje a tvářit se, že je to vždycky klidná estetika ženy, která se konečně zamilovala do sebe. Samota umí být směšně praktická. Nosí těžké tašky. V noci kontroluje zvuky za oknem. Vaří rýži pro jednoho člověka a potom stejně umyje dva hrnce, protože člověk si i o samotě umí udělat nepořádek. Samota někdy zapomene odpovědět, protože jí nikdo nenapsal. Někdy je tak obyčejná, až se o ní skoro nedá napsat hezká věta. Někdy je jen neděle, telefon displejem dolů a zvláštní pocit, že se život nikam neposunul, i když člověk přes den udělal všechno správně.

A přesto se mi čím dál víc protiví představa, že tahle obyčejnost je selhání. Že žena sama je žena bez vývoje. Že pokud zrovna není ve vztahu, musí být aspoň na cestě k němu, po něm, proti němu nebo z něj ještě léčící se. Jako kdyby neexistovala možnost, že žena je prostě v životě, který se momentálně neotáčí kolem romantické otázky. Že tam jsou jiné práce, jiné radosti, jiné vazby, jiné formy blízkosti, jiné druhy únavy a možná také jiné druhy svobody, které se nedají pohodlně popsat jazykem páru.

Právě tady se moje osobní únava potkává s tím, co se dnes na internetu pojmenovává mnohem hlasitěji. Některé ženy tomu říkají boysober. Některé decentering men. Některé se odkazují na korejské 4B, někdy opatrně a někdy tak rychle, že se z konkrétního kulturního a politického kontextu stane jen další západní nápis na tričku. Rozumím tomu impulsu. Rozumím ženám, které potřebují dát hranici tak jasně, že se přes ni nedá udělat vtip. Rozumím tomu, že pro někoho je odchod od randění, sexu, manželství nebo mateřství s muži otázka bezpečí, ne stylová pauza od dating apps. Rozumím i tomu, že když se něco dlouho neumí říct tiše, jednoho dne se to řekne křikem.

Jen si nejsem jistá, že můj vlastní klid potřebuje křik. Nebo spíš: nejsem si jistá, že by mi křik zachoval přesnost.

Nepotřebuji z mužů dělat nepřátele, abych si všimla, že jsem jim někdy nechávala příliš mnoho prostoru. Nepotřebuji si zapsat novou identitu, abych poznala, že některé druhy pozornosti nebyly blízkost, ale práce. Nepotřebuji velké slovo, aby mi došlo, že romantická otevřenost se u žen často plete s nekonečnou administrativou cizích očekávání. Odpověz. Vysvětli. Usměj se. Neber to tak vážně. Nezlob se hned. Dej šanci. Nebuď namyšlená. Nebuď ledová. Nebuď hysterická. Nebuď moc queer, pokud se z toho nedá udělat zajímavá drobnost. Nebuď moc chytrá, pokud to neumíš podat měkce. Nebuď moc měkká, pokud nechceš, aby si to někdo vyložil jako pozvánku.

🗒️ Některé texty nejsou rozhodnutí. Jsou jen místo, kde se dá konečně rozlišit mezi touhou po blízkosti a únavou z dostupnosti.

Mužská pozornost není sama o sobě špatná. To by byla pohodlná věta a pohodlné věty jsou často jen línější verze myšlení. Někdy je mužská pozornost krásná. Někdy je něžná, nevtíravá, lidská. Někdy přijde od člověka, který opravdu vidí, poslouchá, nedělá z blízkosti dluh a z odmítnutí nevyvozuje žalobu na celé svoje pohlaví. Někdy muž dokáže stát vedle ženy bez potřeby být měřítkem jejího dne. Tihle muži existují. Znám je. Mám je ráda. Právě proto by měli unést větu, že nemají být horizontem.

Hodně mužské pozornosti ale nepřichází jako setkání. Přichází jako malý formulář. Potvrď, že jsem zajímavý. Potvrď, že nejsem jako ostatní. Potvrď, že se mě nebojíš. Potvrď, že ti moje touha lichotí. Potvrď, že se pořád umíš otevřít, i když jsi už zjevně unavená. Potvrď, že tvoje ne není obžaloba. Potvrď, že nejsi zahořklá. Potvrď, že umíš vtip přijmout, i když byl na tvůj účet. Potvrď, že tvoje hranice jsou dost jemné na to, aby mě nezranily.

A pak se tomu říká flirt. Nebo zájem. Nebo „jen jsem se snažil být milý“. Jenže milost, která si vyžaduje ujištění, není vždycky milost. Někdy je to jen jiný způsob, jak ženu zapojit do mužské sebeúdržby.

Nejde o jednu zprávu, jeden komentář, jednu zkušenost. Velká únava z mužů často nevznikne z jedné velké katastrofy. Vzniká z drobného opakování. Ze zpráv, na které nechceš odpovědět, ale stejně chvíli přemýšlíš, jestli není nezdvořilé mlčet. Z komplimentů, které nejsou o tobě, ale o tom, jak se u nich má cítit člověk, který je vyslovil. Z debat, kde někdo nechce slyšet, jen potřebuje, abys mu posloužila jako důstojný soupeř pro jeho vlastní pocit inteligence. Z vět, které se tváří jako otázky, ale ve skutečnosti testují, kam až se dá vejít. Z malého škubnutí v těle, když zjistíš, že někdo nepřišel poznat tebe, ale ověřit si, jestli má ještě přístup.

Ženy se učí rozpoznávat nálady druhých dřív, než se učí chránit vlastní. Učí se, kdy změkčit hlas. Kdy dodat smajlík. Kdy dát větu do měkčího obalu, aby pravda nevypadala jako útok. Učí se odmítat tak, aby odmítnutý člověk neměl pocit, že se mu stalo něco strašného. Učí se, že i bezpečí má být podané mile. Učí se, že ostrá hranice je poslední možnost, zatímco cizí nárok může být první věta.

Tohle není individuální nedorozumění. Je to společenský zvyk, který se často tváří jako chemie.

Někdy žena není sama proto, že ji nikdo nechtěl. Někdy je sama proto, že si konečně všimla, kolik z jejího života se odehrávalo jako odpověď na cizí očekávání.

Když se řekne decentering men, zní to česky trochu cize. Jako fráze z workshopu, kde někdo rozdává pracovní listy a mluví o hranicích způsobem, který je správný, ale člověk z něj má přesto chuť utéct na chodbu. Jenže uvnitř toho nehezkého termínu je velmi praktická věc: přestat používat muže jako hlavní interpretační klíč k vlastnímu životu. Nepřevádět vlastní oblečení, fotku, odpověď, ticho, sexualitu, humor, ambice ani únavu do otázky, co to udělá s mužským pohledem. Nepočítat romantický zájem jako důkaz, že se život hýbe správným směrem. Nepovažovat mužské uznání za světlo, pod kterým se věci konečně stanou skutečné.

Muž není horizont. Je to člověk. A člověk nemá být světová strana.

Možná je to banální věta. Jenže banální věci někdy trvá nejdéle pochopit, protože nás nikdo nenaučil, že banální může být i něco osvobozujícího. Většina žen není vychovaná k tomu, aby muže nenáviděla. Většina žen je vychovaná k tomu, aby je brala vážně i tam, kde by stačilo brát vážně sebe. Aby přemýšlela, jestli někoho neodradí. Jestli nebyla moc přímá. Jestli nedala smíšený signál. Jestli neměla ještě jednou vysvětlit, že to nemyslela špatně. Jestli její mlčení není kruté. Jestli její klid není povýšený. Jestli její samostatnost nepůsobí jako výzva někomu, kdo ji vůbec nebyl požádán, aby přišel blíž.

Někdy si říkám, že jsme z ženské laskavosti udělali veřejnou infrastrukturu. Něco, co má být k dispozici, když se někdo necítí dobře ve vlastním egu. Žena má umět zklidnit místnost. Změkčit odmítnutí. Přeložit napětí do humoru. Ošetřit trapnost. Udělat z cizího přestřelení jen „nešikovný kompliment“. Ustoupit tak, aby to nevypadalo jako ústup. Být vnímavá, ale ne vyčerpaná. Mít hranice, ale ne takové, které by někomu připomněly, že není samozřejmost.

Tenhle návyk se někdy projevuje úplně malými způsoby. V telefonu, který se rozsvítí na stole. V těle, které zareaguje dřív než hlava. V ruce, která automaticky sáhne po odpovědi, i když v ní není žádná chuť. Ve větě, kterou napíšu mileji, než ji cítím, protože přesnost by zněla moc tvrdě. V tom zvláštním napětí, kdy člověk nechce pokračovat v rozhovoru, ale ještě méně chce nést následky toho, že ho ukončil.

První změna proto často nevypadá jako velká revoluce. Jen jednou neodepíšeš. Pak podruhé. Pak zjistíš, že tělo se neumí uklidnit hned, protože i mlčení se musí odnaučit poslušnosti. Nejde jen o toho konkrétního člověka na druhé straně. Jde o všechny staré instrukce, které se v tobě probudí, jakmile někdo chce přístup a ty najednou nejsi ochotná ho automaticky otevřít.

Samota v tomhle není jen nepřítomnost vztahu. Někdy je to poprvé prostor, kde člověk slyší, kolik hluku vydávaly všechny ty drobné požadavky. Je to jako když vypne spotřebič, o kterém si člověk myslel, že patří k bytu. Teprve v tichu zjistí, že mu celou dobu vibroval v kostech. Najednou není potřeba analyzovat tón zprávy. Není potřeba rozmýšlet, jestli je lepší odepsat hned, později, mile, stručně, vysvětlujícím způsobem nebo vůbec. Není potřeba být připravená na to, že někdo bude chtít víc, než jsi nabídla, a potom tě obviní, že jsi mu to dovolila si myslet.

Samota po mužském hluku má někdy velmi tělesnou kvalitu. Ramena klesnou. Čelist povolí. Den se přestane organizovat kolem možnosti, že někdo něco chce. Nejde o velké vítězství. Spíš o malou nervovou úlevu. O možnost jít ven bez toho, aby se každý pohled proměnil v drobnou otázku o vlastní hodnotě. O možnost být doma bez čekání na zprávu, která stejně nepřinese klid. O možnost mít tělo, které není neustále překládáno do cizí touhy. O možnost neplánovat vlastní náladu podle počasí něčí pozornosti.

Klid je taky druh intimity. Jen není vždycky namířený k druhému člověku. Někdy je to intimita s vlastním životem. S tím, že ráno vstanu a moje první vnitřní práce není zjistit, kdo si vzal kus mého prostoru. S tím, že moje energie není něco, co mám automaticky nabídnout, aby svět měl pohodlnější den. S tím, že moje ticho není mezera, kterou je třeba rychle zaplnit, aby někdo jiný nemusel sedět se svým nepohodlím.

Tohle se píše těžko bez rizika, že to bude znít chladně. Ženy se pořád učí, že odmítnout centrálnost mužů znamená odmítnout lásku. Že když nechceš, aby mužská pozornost určovala rytmus tvého života, něco se v tobě pokazilo. Jsi zahořklá. Moc ovlivněná internetem. Moc feministická. Moc queer. Moc náročná. Moc zraněná. Jednou potkáš někoho, kdo ti ukáže, že se pleteš.

Na té poslední větě mě vždycky fascinuje, jak sebejistě předpokládá, že žena potřebuje být opravena mužskou výjimkou. Jako kdyby vlastní zkušenost nestačila, dokud nepřijde dobrý muž a neudělí jí milost. Jenže já nechci stavět život na čekání na výjimku. Dobří muži existují. To nepopírám. Jen odmítám dělat z jejich existence důkaz, že systém, který vyčerpává ženy, je vlastně jen série špatných osobních voleb.

Láska a centrálnost nejsou totéž. Blízkost a nárok nejsou totéž. Touha a povinnost odpovědět nejsou totéž. Můžeš někoho chtít, aniž by ses kolem něj přeuspořádala. Můžeš milovat, aniž by ses zmenšila. Můžeš být otevřená a zároveň nebýt k dispozici pro každého, kdo si otevřenost spletl s volným vstupem.

Možná bychom si hodně ulevily, kdybychom přestaly mluvit o tom, že ženy „nepotřebují muže“, jako kdyby potřeba byla jediná možná kategorie vztahu. Já nepotřebuji většinu lidí, které mám ráda. To není urážka. To je možná podmínka toho, aby láska nebyla vydírání. Nechci někoho milovat proto, že bez něj nemám tvar. Nechci být milovaná jako projekt, který konečně našel majitele. Nechci, aby vztah fungoval jako potvrzení, že jsem byla celou dobu jen rozepsaná.

Pokud má někdo přijít blíž, nechci, aby mě vytáhl ze života. Chci, aby si všiml, že už v něm bydlím.

Tahle věta je pro mě důležitější než jakékoli boysober. Nečekám, až mě někdo vyzvedne z provizoria. Nemám chuť sedět ve vlastním životě jako v předsíni cizího příběhu. Nechci, aby moje samota byla chápána jako volné místo. A už vůbec nechci být vděčná za pozornost jen proto, že přišla.

Tady se osobní věc začne dotýkat něčeho staršího. V rodinách, komunitách a menších světech se ženská samostatnost často toleruje jen do určité chvíle. Holka se učí, studuje, pracuje, pomáhá, je rozumná, je šikovná, je opora, někdy i překladatelka nálad a jazyků, umí vyřídit věci, o kterých by její vrstevníci ani nevěděli, že existují. A pak přijde tiché očekávání, že tahle schopná osoba se jednou přece jen připojí k nějakému srozumitelnějšímu tvaru. K páru. K rodině. K muži, který z její samostatnosti udělá hezkou předchozí kapitolu.

V diaspoře má tohle jinou texturu. Ne nutně horší, jen vrstevnatější. Rodina a komunita bývají zároveň pomoc i dohled. Praktická síť i oko. Někdo ví, komu zavolat. Někdo zná někoho, kdo něco vyřídí. Někdo přinese jídlo, radu, kontakt, varování, soud, otázku. Všechno se mísí. Péče se někdy tváří jako kontrola a kontrola se někdy upřímně považuje za péči. Člověk se učí rozeznávat, kdy je zájem ochrana a kdy už jen strach převlečený za lásku.

Možná právě proto ve mně otázky po samotě nikdy nezůstávají jen romantické. Dotýkají se i jazyka, rodiny, pověsti, toho, co se o ženě říká, když není v místnosti, a toho, kolik má práva nebýt vysvětlitelná. V českém světě může být žena sama „divná“. Ve vietnamském může být její samota někdy méně individuální, protože se do ní promítá rodinný klid, starost, obraz, budoucnost, všechno, co přesahuje jedno tělo. Obě prostředí to myslí různě. Obě umí být něžná. Obě umí být těsná.

Moje matka v tomhle pro mě nikdy nebyla jen postava z příběhu o migrantství. Byla člověk, který se naučil přežít prakticky. Ne hlasitě. Ne jako manifest. Účty, práce, jídlo, škola, papíry, klid, opakování, další den. Její život mě nenaučil romantizovat ženskou samotu. Naučil mě, že žena může být sama a přesto ne prázdná. Sama a přesto obklopená prací, odpovědností, vztahy, jazykem, pamětí, nevyřčenou něhou. Sama a přesto nečekající na to, až ji někdo vysvětlí.

Nechci z ní dělat důkaz. Ani z jejího života argument. Rodina není materiál, který si člověk bere pokaždé, když potřebuje, aby text působil opravdově. Ale někde hluboko v mém chápání samoty je její tichá tvrdohlavost. To, že některé ženy neodejdou proto, že nemají kam patřit. Odejdou proto, že chtějí místo, kde jim okolí přestane pořád vykládat, co jejich život znamená. Tohle znám nejen jako rodinnou historii, ale jako určitý druh vnitřního postoje: ne všechno, co vypadá jako samota, je opuštění. Někdy je to hranice.

Možná proto mi nesedí, když se ženské stažení od mužů okamžitě překládá jako poškození. Jako kdyby klid bez mužské centrálnosti mohl vzniknout jen z bolesti, nikdy z pozorování. Bolest v tom být může. Samozřejmě. Ale ne každá hranice je jizva, kterou někdo ještě nestihl zahojit. Někdy je to zkušenost, která se konečně přestala omlouvat. Někdy je to paměť těla, které rozpoznalo rozdíl mezi napětím a domovem. Někdy je to obyčejná inteligence nervového systému.

Nechci žít proti mužům. Chci jen nežít kolem nich jako kolem hlavní osy.

Když to řeknu takhle, zní to méně dramaticky a možná pravdivěji. Nemám zájem stavět identitu na odmítání mužů. I odmítání se může stát formou závislosti, když člověk pořád potřebuje vědět, od čeho se odvrací. Nechci z mužů udělat tmu, proti které budu vypadat světleji. Nechci si pěstovat čistou verzi sebe, která se nikdy nenechá rozhodit pohledem, zprávou, dotykem nebo možností. To by bylo jen jiné divadlo. Možná elegantnější, ale pořád divadlo.

Pravda je méně čistá. Někdy mě mužský zájem potěší. Někdy mi zalichotí. Někdy mě rozesměje. Někdy ho nechci, ale přesto v těle cítím starý reflex být příjemná. Někdy si někoho idealizuji rychleji, než bych chtěla přiznat. Někdy chci být vybraná, i když vím, že výběr není totéž co láska. Někdy mi chybí blízkost tak obyčejně, že se z toho nedá udělat chytrý odstavec. A právě proto nechci psát text, který by předstíral, že jsem nad tím. Nejsem nad tím. Jen se to snažím přestat považovat za střed.

Možná je samota bez tragédie právě tohle: ne život bez touhy, ale život, ve kterém touha nemá právo zrušit všechny ostatní pravdy. Můžu chtít lásku a zároveň odmítnout její levné napodobeniny. Můžu chtít dotek a zároveň nechtít být dostupná jako služba. Můžu být romantická a přitom nevěřit v romantický dohled. Můžu být queer tiše, bez povinnosti proměnit vlastní intimitu ve vzdělávací materiál pro okolí. Můžu důvěřovat ženám přirozeněji, cítit se v jejich blízkosti méně vysvětlovaná, a přesto nechtít, aby se z toho stala další kolonka v cizí představě o mně.

Možná je na queer ženách pro některé lidi nejznepokojivější ne to, že milují ženy, ale že muž v jejich životě přestane být i hypotetickým cílem. Ne vždycky nepřítelem. Ne vždycky traumatem. Prostě přestane být severem. Někdy je možností. Někdy vzpomínkou. Někdy omylem. Někdy něhou. Někdy ničím zvláštním. A právě to „ničím zvláštním“ je možná pro starý svět nejtěžší unést.

Často se říká, že ženy jsou komplikované. Možná jen odmítají být zjednodušené do podoby, se kterou se snadno zachází. Žena sama je komplikovaná, protože není okamžitě zařazená. Queer žena sama je pro některé lidi ještě komplikovanější, protože nejde jen o to, že nemá muže. Jde o to, že muž možná nikdy nebyl přirozeným cílem její mapy. Nebo byl jednou z možností, ale ne sever. Nebo není odmítnutý, jen zbavený funkce osudu. To je jemný rozdíl, ale pro některé lidi zjevně nesnesitelný.

V českém prostředí se hodně věcí schová za „normálně“. Normálně si někoho najít. Normálně nebýt moc vybíravá. Normálně neřešit každou větu. Normálně si z chlapů nic nedělat. Normálně pochopit, že chlapi jsou prostě takoví. Normálně si zvyknout, že trocha nepohodlí patří k životu. Normálně nebýt hysterická z toho, že někdo jen projevil zájem. Normálně nežít jako nějaká americká feministka z internetu.

Jenže normálně je často slovo pro starý pořádek, který nechce být pojmenován. A některé ženy už nemají chuť být normální, pokud normální znamená dělat ostatním měkčí dopad na vlastní únavu.

Nechci být tvrdá. To je další omyl. Žena, která si bere prostor zpátky, nemusí toužit po tvrdosti. Měkkost je pro mě pořád důležitá. Někdy možná až nebezpečně. Mám ráda jemné věci, tiché věty, malé rituály, pozornost k detailu, lidi, kteří umí přijít do místnosti a nezabrat ji celou. Jen už nechci, aby se měkkost zaměňovala za snadný přístup. Měkkost není nekonečná dostupnost. Něha není souhlas. Laskavost není povinnost dělat druhým pohodlí na vlastní účet.

Tohle je možná největší nepochopení ženského stažení. Lidé si myslí, že žena odchází, protože ztvrdla. Někdy odchází právě proto, aby nemusela ztvrdnout. Aby v ní zůstalo něco živého, co se nedá držet otevřené pro všechny. Aby se její citlivost nemusela proměnit v obranu. Aby její schopnost vidět druhé nebyla pořád důvodem, proč má přehlížet sebe.

Samota pak není pevnost. Je spíš malý pokoj, kde se člověk učí nezamykat ze strachu, ale ani neotevírat ze zvyku. Je v něm někdy nepořádek, někdy světlo, někdy smutek, někdy velmi obyčejné odpoledne, kdy se nic velkého nestane a člověk se přesto cítí trochu víc u sebe. Někdy je to pokoj, kde se čte, někdy kde se brečí, někdy kde se vaří, někdy kde se scrolluje déle, než by se mělo. Není to čistý prostor. Je jen vlastní.

Možná proto mě tak dráždí, když se z každé ženské samoty hned dělá otázka budoucnosti. A co dál? Co když budeš sama? Co když ti něco uteče? Co když jednou bude pozdě? Jako kdyby žena sama nemohla být zároveň v přítomnosti. Jako kdyby její život musel pořád dokazovat, že směřuje ke správnému konci. Jako kdyby každý klid bez muže byl jen odklad a každý odklad byl trochu provinění.

Já nevím, co bude dál. Nerada předstírám jistotu tam, kde mám jen zkušenost, pozorování a trochu naděje. Možná jednou někoho pustím velmi blízko. Možná to bude žena. Možná muž. Možná někdo, koho se nebude dát pohodlně zasadit do věty, kterou by schválila rodinná návštěva. Možná se budu smát tomu, jak vážně jsem kdysi psala o samotě. Možná ne. Lidský život má trapný zvyk pokračovat i po dobrých závěrech.

Vím ale, že nechci, aby blízkost začínala tím, že opustím vlastní život, abych v něčím jiném vypadala méně sama. Nechci vztah, který udělá z mé samoty chybu, již konečně napravil. Nechci lásku jako korekci. Nechci být milovaná proto, že jsem někomu poskytla tvar, ve kterém se může cítit důležitější. Nechci, aby někdo přišel jako odpověď na otázku, kterou jsem nikdy nepoložila.

Chci, pokud už, aby přišel člověk. Ne horizont. Ne záchrana. Ne projekt. Ne někdo, kdo si plete blízkost s vlastnictvím přístupu. Člověk, který umí stát vedle mě, ne přede mnou jako směr. Člověk, který pochopí, že můj klid není překážka vztahu, ale podmínka toho, aby vztah nebyl spotřeba.

Je zajímavé, jak často se po ženách chce, aby byly otevřené, ale ne příliš samostatné. Otevřenost je vítaná, pokud znamená, že se k nim dá přijít. Méně vítaná je otevřenost jako schopnost říct pravdu o tom, co už nechci. Otevřená žena má být přístupná, ne přesná. Vnímavá, ne odmítavá. Zajímavá, ne obtížná. Jenže skutečná otevřenost někdy znamená i otevřít dveře ven a nechat odejít představu, že musím být pro něčí zájem použitelná.

Některé ženy nejsou nedostupné. Jen se přestaly rozdávat lidem, kteří si pletli blízkost se spotřebou.

A možná je právě tohle na samotě nejvíc politické, i když nechci, aby z toho byl transparent. Není politická tím, že bych každé ráno vstávala s programem proti mužům. Je politická tím, že si odmítám myslet, že ženský život je srozumitelný teprve ve vztahu k mužskému zájmu. Je politická tím, že nechci měřit svou laskavost podle toho, kolik nepohodlí jsem ochotná absorbovat. Je politická tím, že si dovoluji nebýt v čekárně.

Když se žena přestane tvářit, že mužská pozornost je událost, některé věci se zvláštně uklidní. Přátelství přestanou být přestupní stanice na cestě ke vztahu. Vlastní tělo přestane být neustálý projekt pro cizí pohled. Domov přestane být neúplný jen proto, že v něm nikdo druhý nemá kartáček. Neděle přestane být test osamělosti. Ticho přestane být podezřelé. A čas, který se dřív drobil mezi odpovědi, obavy, úvahy a malé korekce sebe sama, se začne pomalu vracet.

Ne dramaticky. Po kapkách. Jako věci, které člověk nechal dlouho ležet někde vzadu a najednou si vzpomene, že mu patří.

Uklidit stůl. Uvařit rýži. Dopřát si kafe bez toho, aby to byl obsah. Přečíst stránku a nezvládnout se soustředit, protože i klid se musí znovu učit. Napsat větu, která není určena jako odpověď nikomu. Jít ven, všimnout si světla na cestě, nechat telefon v kapse. Neodpovědět na zprávu, která v těle nevzbudila nic dobrého, a neudělat z toho morální případ. Ne proto, že jsem krutá. Protože už nevěřím, že každá cizí potřeba kontaktu je můj úkol.

Tohle zní možná malé. Ale malé věci nejsou vždycky slabé. Někdy jsou jen příliš každodenní na to, aby se jim přiznala síla.

Vlastně si myslím, že mnoho ženského odporu nevypadá jako velká scéna. Vypadá jako změna návyku. Neodepsat. Nezjemnit. Neusmát se na větu, která zmenšuje. Nepřijmout kompliment, který něco bere. Nepřeložit vlastní nepohodlí do něčího pohodlí. Nepřesvědčovat svět, že moje hranice jsou hodné hranice. Nepřijít pokaždé, když někdo zaklepe jen proto, že jsem doma.

Tohle není čisté. Ani já v tom nejsem čistá. Někdy odpovím, protože nechci být nepříjemná. Někdy se směju později, než bych měla. Někdy mi zájem pořád připadá jako měna, i když vím, že je to falešná ekonomika. Někdy chci být vybraná a zároveň se za to na sebe zlobím, protože jsem přece měla vědět líp. Někdy mám pocit, že jsem svobodná, a pak mě rozhodí úplně hloupá zpráva. Staré návyky neumírají po jednom dobrém odstavci. Ani po deseti.

Ale i to patří k pravdivější samotě. Není to skleněná disciplína. Není to identita bez trhlin. Není to důkaz, že už mě nikdo nezraní. Spíš prostor, kde nemusím předstírat, že mě nic nezajímá, abych si zasloužila vlastní hranice. Můžu chtít lásku a stejně odmítnout její levné napodobeniny. Můžu být citlivá a přitom nebýt veřejná nabíječka pro každého, kdo si zapomněl vlastní zdroj. Můžu být sama a přesto nečekat.

Možná na tom někoho dráždí právě to. Žena, která nečeká, se hůř přesvědčuje, že má být vděčná za libovolnou pozornost. Hůř se jí prodává poloviční blízkost jako osud. Hůř se jí říká, že je moc náročná, když už ví, že náročnost někdy znamená jen paměť. Paměť těla, které poznalo rozdíl mezi klidem a napětím. Paměť hlasu, který se příliš dlouho zjemňoval. Paměť dnů, kdy se vlastní energie vydávala za slušnost.

Náročnost je zvláštní slovo. Často se používá pro ženy, které přestaly brát minimum jako důkaz výjimečnosti. Jsi moc náročná, protože nechceš někomu dělat emoční servis dřív, než se vůbec znáte. Jsi moc náročná, protože očekáváš, že dospělý člověk unese odmítnutí bez trestu. Jsi moc náročná, protože nechceš vysvětlovat základní ohleduplnost jako speciální přání. Jsi moc náročná, protože si pamatuješ, jaké to bylo, když jsi náročná nebyla.

Možná jsem náročná. Ale možná jsem jen pozorná. A pozornost, jakmile se jednou obrátí zpátky k sobě, už se těžko vrací do poslušnosti.

Někdy si představuji, jak by vypadal svět, ve kterém by se ženská samota nepovažovala za problém čekající na řešení. Ne svět bez vztahů, bez mužů, bez lásky, bez touhy. To by byl menší a chladnější svět, a já nemám zájem o čisté modely života. Spíš svět, ve kterém by žena nemusela hned dokazovat, že její samota je zdravá, dočasná, vědomá, produktivní nebo esteticky přijatelná. Mohla by být prostě sama. Někdy dobře, někdy špatně, někdy obyčejně. Stejně jako lidé bývají ve vztazích někdy dobře, někdy špatně, někdy obyčejně.

Protože i vztah může být tragédie. Jen se lépe fotí na rodinných oslavách.

Možná bychom měli přestat považovat přítomnost páru za automatický důkaz blízkosti. Někteří lidé jsou ve vztazích strašně sami. Některé ženy jsou vedle mužů opuštěnější než kdy byly o samotě. Některé domácnosti mají dva kartáčky, dvě jména na zvonku, společné fotky, sdílený účet za elektřinu a přesto uvnitř běží ticho, ve kterém se nikdo opravdu nepotkává. Jenže společnost se na to často dívá shovívavěji než na ženu, která si sama kupuje kafe a nevypadá přitom dost nešťastně.

Tohle není argument proti vztahům. Je to argument proti lenosti, se kterou vztah považujeme za odpověď ještě předtím, než se zeptáme, jaký vztah, s kým, za jakou cenu a co v něm vlastně zůstává živé. Láska není špatná jen proto, že ji společnost používá jako nástroj. Ale není ani svatá jen proto, že se jí říká láska.

Kdybych si měla přát jednu věc, nebylo by to, aby ženy přestaly milovat muže. To je příliš jednoduché, příliš čisté a vlastně pořád příliš soustředěné na muže. Přála bych si, aby ženy mohly milovat bez ztráty vlastního středu. Aby mohly chtít blízkost bez toho, aby se jejich touha použila proti nim. Aby mohly odejít od hluku a nemuset tomu říkat válka. Aby mohly zůstat měkké bez toho, aby se z nich stal měkký nábytek v cizím životě.

A přála bych si, aby muži, kteří opravdu chtějí být blízko ženám, uměli snést, že blízkost není přístup. Že být puštěn dovnitř není totéž jako mít nárok chodit kudy chceš. Že žena, která má svůj klid, není výzva k dobytí. Že její samota není volné místo. Že její ticho není otázka čekající na mužskou odpověď.

Možná je to celé méně radikální, než se tváří internet. Možná nejde o boysober, 4B, decentering men ani o žádnou novou úhlednou kategorii, kterou si člověk může dát do bio a cítit se chvíli aktuální. Možná jde jen o obyčejnou, trochu opožděnou věc: přestat být tak dobře vychovaná k vlastnímu vyčerpání.

Nejdřív to nevypadá jako velké rozhodnutí. Jen nechám telefon ležet v jiné místnosti. Rýže se dovaří. Světlo se posune po podlaze. Venku někdo projde kolem domu a neví o mně vůbec nic. V okně se na chvíli odrazí obloha, pak zmizí. Den pokračuje bez malé porady o tom, komu ještě dlužím odpověď, jemnost, vysvětlení nebo přístup.

A možná právě to je ten nejtišší druh svobody. Ne definitivní samota. Ne odmítnutí lásky. Jen den, který zůstane můj, i když nikdo nepřijde, a nezmenší se tím.