Ulice se nejdřív učí nohama

Nové místo se člověk nejdřív nesnaží pochopit. Aspoň ne doopravdy. Nejdřív se ho snaží prakticky přežít.

To zní možná dramatičtěji, než to myslím. Nemyslím přežít jako dobrodružství, krizi nebo cestovatelský výkon, po kterém by si člověk měl večer do deníku zapsat, jak překonal sám sebe. Myslím úplně obyčejné přežití dne. Zjistit, kdy je venku ještě snesitelně. Kudy se dá projít bez toho, aby se člověk musel každé tři kroky omlouvat skútru, psovi, květináči, plastové židli, rodině sedící před domem, vlastnímu špatnému odhadu šířky chodníku nebo něčemu, co se tváří jako chodník, ale ve skutečnosti je to spíš kompromis mezi krajnicí, skladem, sociálním prostorem a soukromou předzahrádkou.

Zjistit, kde je stín. Kde není stín, ale aspoň se tam dá chvíli tvářit, že je. Kde se dá stát bez toho, aby člověk překážel. Kudy se vrátit, když slunce začne být osobní. Kde je kohoutek, u kterého se dají opláchnout ruce, chodidla, prach z kůže nebo jen ten zvláštní pocit, že den se na člověka nalepil víc, než čekal.

Velká slova přicházejí později. Jestli vůbec.

Nejdřív přichází úplně obyčejná navigace tělem. Tady se zpomalí. Tady je hrbol. Tady je lepší nepřemýšlet a prostě přejít na druhou stranu. Tady se večer rozsvítí něco teplého. Tady voní jídlo tak silně, že člověk na chvíli zapomene, kam původně šel. Tady je pes, který se nehýbe ani v případě, že by podle geometrie prostoru měl. Tady je dlažba, která vypadá pevněji, než ve skutečnosti je. Tady je kus stínu, který nepatří nikomu, a právě proto je nejdemokratičtější věcí v ulici.

Myslím, že ulice se nejdřív učí nohama.

Ne mapou, ne recenzemi, ne uloženými místy v telefonu. Těmi taky, samozřejmě, protože nejsem poutnice ze 14. století a mám ráda, když modrá tečka ví, kde jsem. Ale skutečný vztah k ulici vzniká jinde. V opakování. V tom, že člověk jde jednou, podruhé, potřetí. Poprvé se moc dívá. Podruhé už ví, kde je díra v chodníku. Potřetí ji obejde bez vědomého rozhodnutí. Někde mezi tím přestane být ulice jen cizí kulisa a začne být malý systém možností.

Tohle mám na nových místech ráda nejvíc. Ne první dojem, který je vždycky trochu přeceňovaný, ale okamžik, kdy se z dojmu stane orientace. Kdy člověk poprvé nejde “ven do města”, ale prostě pro kávu. Kdy se neptá, kam by měl jít, ale kam se mu jde nejlíp. Kdy místo přestane být téma a začne být prostředí.

A prostředí je často mnohem zajímavější než téma.

Téma je hladké. Dá se z něj udělat odstavec, titulek, příběh. Prostředí se tomu brání, protože má moc práce. Je v něm horko. Jsou v něm lidi. Je v něm prach, mokrý chodník, zápach z odtoku, sladká káva, ostré světlo, zelené listy, plastové židle, voda v kýblu, zvuk mopeda, někdo, kdo něco prodává, někdo, kdo něco opravuje, někdo, kdo sedí venku s výrazem člověka, který nepotřebuje z odpoledne udělat vůbec nic.

Vedle toho všechna moje vnitřní dramata někdy vypadají trochu přemotivovaně.

Nové místo mě proto učí ne velké věci, ale malé reakce. Kdy už není odvaha jít dál, ale hloupost. Kdy se schovat. Kdy přestat předstírat, že mi vedro nevadí, protože mi samozřejmě vadí, jen nechci být Evropanka, která přijela do tropického odpoledne a teď se tváří překvapeně, že tropické odpoledne dělá tropické věci. Kdy si sednout. Kdy se zasmát vlastní naivitě. Kdy nevytahovat telefon. Kdy ho naopak vytáhnout, protože některé světlo je tak nestydatě pěkné, že by byla skoro škoda nechat ho jen projít kolem.

Ne že by fotka něco vyřešila.

Ale někdy pomůže označit místo v paměti. Ne jako důkaz, spíš jako malý kolík v čase. Tady jsem se poprvé přestala cítit úplně cize. Tady jsem se ztratila jen tak akorát. Tady jsem našla stín. Tady jsem pochopila, že se nemá chodit po téhle straně, pokud člověk nechce každých pět metrů uskakovat. Tady jsem seděla s kávou, měla chodidla od prachu a nebyla to žádná tragédie.

Tohle je mimochodem jedna z věcí, které mi připadají zvláštně osvobozující: zaprášené nohy tady pro mě nejsou morální selhání.

A teď opatrně, protože přesně tady se dá velmi snadno uklouznout do hezké, ale špatné věty.

Nechci tvrdit, že se tady běžně chodí bosky všude. To by bylo příliš jednoduché a nejspíš i nepřesné. Není to Austrálie, kde člověk podle historek a fotek občas vidí lidi vejít bosé skoro kamkoli, klidně i do banky, a nikdo z toho neudělá malý civilizační kolaps. Vietnam není automaticky nějaká volná bosá utopie. Lidé nosí žabky, sandály, boty, přezouvají se, zouvají se doma, zouvají se v chrámech, někde i v menších vnitřních prostorech. Ulice sama o sobě není romantický koberec pro moje chodidla.

Ale přesto je tu pro mě něco měkčího.

Ne normální ve smyslu “všichni to tak dělají”. Spíš přirozenější ve smyslu “nikdo z toho hned nedělá divadlo”. Když je člověk někde chvíli bosý, když si sedne níž, když má nohy od prachu, když se pohybuje mezi ulicí, prahem, stínem a kohoutkem trochu volněji, nepůsobí to automaticky jako společenský přestupek. Neříkám, že si toho nikdo nevšimne. Lidé si všímají všeho. Ale není v tom ten ostrý pohled, který znám z Česka: pohled, který z bosé nohy na ulici hned udělá otázku hygieny, slušnosti, duševního stavu a rodičovské výchovy v jednom.

V Česku by se na mě ukazovalo prstem mnohem rychleji.

A možná právě ten rozdíl mě zajímá.

Ne to, že bych tady našla nějakou kolektivní filozofii bosých nohou. Spíš to, že tělo tady může být o něco méně schované, aniž by se z toho musel udělat problém. Obuv působí dočasněji. Žabky u dveří. Sandály, které se dají sundat jedním pohybem. Bosá chodidla doma. Vyzouvání před místem, kde se hranice mezi venkem a uvnitř bere vážněji než u nás. Kohoutek, u kterého se dá opláchnout prach. Chodidla, která nejsou jen něco, co má být celý den zavřené v botě a večer potichu vrácené do koupelny.

Obutost tady pro mě není pevný status. Je to přepínač.

A ano, přiznávám, že v tom je i moje estetika. Moje volba. Moje malá posedlost. Můj jemný fetiš, pokud to řeknu úplně bez obalu a bez snahy tvářit se duchovněji, než jsem. Bosé nohy jsou pro mě typické. Byly typické už dávno předtím, než jsem sem přijela. Není to něco, co bych si ve Vietnamu objevila jako autentickou rekvizitu. Spíš si tady jedna moje stará osobní věc našla prostředí, kde se nemusí pořád tolik obhajovat.

To je rozdíl.

Ne “Vietnam mě naučil chodit bosky”.
Spíš: Vietnam mi dovoluje nedělat z toho pořád vysvětlovací řízení.

A to je pro mě vlastně docela velké.

Vím, zní to banálně. Ale některé banality jsou užitečné právě proto, že se tváří tak obyčejně. Člověk vyroste v prostředí, kde se čistota často spojuje s tím, jestli je někdo upravený, slušný, připravený vyjít mezi lidi, připravený být viděn. A pak se ocitne někde, kde se den mnohem rychleji opotřebuje. Prach se nalepí na kůži, chodník zanechá stopu, voda cákne jinam, než měla, a celé tělo začne být součástí provozu, ne oddělený objekt, který má projít světem bez kontaktu.

Tady se kontaktu nevyhnete.

A možná je to dobře.

Chodník se dotkne nohou. Vzduch se dotkne vlasů. Vlhko se dotkne zad. Káva se orosí v ruce. Prsty se trochu lepí. Prach udělá na chodidle mapu odpoledne. Člověk se neustále potkává s prostředím fyzicky, ne jen pohledem. A když je někde po ruce kohoutek, hadice, umyvadlo, kýbl nebo nějaká velmi praktická forma vody, špína začne působit méně definitivně. Prostě se opláchne. Omyje. Pokračuje.

Svět se nezhroutí, reputace taky ne.

Někdy je chodidlo od prachu jen důkaz, že člověk opravdu někam šel.

Domov je někdy i to, čemu nemusíme věnovat pozornost.

A tady se k tomu přidává ještě jedna věc, o které jsem dřív přemýšlela mnohem méně, než bych asi měla: voda.

Vy Češi ani nevíte, jaký poklad máte doma.

A ano, píšu “vy Češi” s tím zvláštním právem člověka, který do toho “vy” zároveň patří a zároveň se od něj umí na chvíli odsadit, protože přesně v tomhle místě je ten rozdíl najednou dobře vidět. V Česku člověk přijde ke kohoutku, otočí jím a pije. Bez filtru, bez převařování, bez otázky, jestli je to rozumné. Napustí si sklenici v kuchyni, láhev na cestu, vodu na kafe, vodu v noci, když se mu nechce rozsvítit. Děti pijí ze školního umyvadla. Člověk si opláchne jablko. Někdo řekne, že voda chutná divně, protože je z jiného města, ale pořád ji pije.

Je to tak samozřejmé, že se z toho stane skoro neviditelná forma bohatství.

Pitná voda z kohoutku je tichá civilizační něha. Zní to skoro směšně, ale myslím to vážně. Je to jeden z těch luxusů, které nevypadají jako luxus, protože nemají žádnou estetiku. Prostě fungují. Až když člověk musí vodu filtrovat, převařit nebo si ověřovat, odkud vlastně teče, dojde mu, že některé druhy bezpečí nejsou vidět právě proto, že jsme jim tak dlouho mohli důvěřovat.

Tady je voda taky všude, ale ne každá voda znamená totéž.

Voda na opláchnutí rukou není automaticky voda na pití. Voda, která teče, není hned voda, kterou si člověk bez přemýšlení nalije do sklenice. Neznamená to, že by se tady nikdy nedalo pít z kohoutku. Dá. Někde ano. Když člověk ví, že jsou rozvody nové nebo dobře udržované. Když je dům, hotel nebo byt na pitnou vodu opravdu připravený. Když je součástí systému spolehlivá filtrace. Když nejde jen o to, že voda přitekla do budovy, ale i o to, co se s ní stalo cestou potrubím, nádrží, filtrem a kohoutkem.

Jen to není samozřejmost, která by platila celonárodně a automaticky.

A právě ten rozdíl je podstatný.

V Česku se člověk většinou nemusí ptát, jestli je konkrétní kohoutek v bytě součástí nějakého zvláštního režimu důvěry. Prostě pije. Tady je to častěji otázka kontextu. Jaká je budova? Jaké má potrubí? Je tam filtr? Mění se? Byla voda převařená? Je to voda na opláchnutí, voda na vaření, voda po filtru, voda z lahve, voda v kávě, led, kterému člověk buď důvěřuje, nebo se rozhodne, že dneska nebude hrdinka?

Ne každá voda, která teče, je voda, které se dá věřit.

To není panika. To je jen praktická pravda. A praktické pravdy mají zvláštní schopnost zmenšit velké myšlenky na velikost těla. Člověk si může psát o původu, identitě, návratu, patření a všem, co se dá krásně formulovat. Ale tělo se nakonec zeptá úplně jednoduše: můžu tohle pít? Mám se schovat do stínu? Mám si sednout? Mám si opláchnout nohy? Mám dneska už přestat být statečná a jít domů?

Tělo je v tomhle velmi málo sentimentální.

Může být dojaté, unavené, zvědavé, rozechvělé, ale když jde o vodu, teplo nebo spánek, je až nepříjemně konkrétní. Nepomůže mu, že člověk umí napsat hezkou větu o původu. Nepomůže mu, že má silný vztah k místu. Chce pít bezpečně, odpočívat včas, najít stín, neshořet, nejíst úplné nesmysly a občas si opláchnout chodidla.

To není málo. To je základ.

Možná proto mě teď víc než velká témata zajímají právě tyhle provozní rozdíly. Ne proto, že by byly menší. Naopak. Jsou tak malé, že člověku dojdou až ve chvíli, kdy je začne dělat každý den. Pitná voda. Stín. Boty, žabky nebo bosé nohy. Čas, kdy se dá jít ven. Chodník, který není jen chodník. Káva, která je sladší, než jsem čekala, ale nějak k tomu odpoledni patří. Ulice, která není navržená pro moji evropskou představu plynulého pěšího pohybu, a přesto se v ní dá po pár dnech pohybovat mnohem klidněji než první den.

Tohle je pomalá lekce ne v identitě, ale v samozřejmostech.

A samozřejmosti jsou zrádné, protože doma se tváří jako neutrální realita. Až jinde se ukáže, že byly jen jednou konkrétní verzí pohodlí. Voda z kohoutku. Chodník bez překážek. Stín jako bonus, ne strategie přežití. Veřejný prostor, který se dá číst podle pravidel, na která je člověk zvyklý. Možnost vyjít ven a neřešit, jestli odpoledne neudělalo z ulice pánev.

Tady město funguje jinak. Ne hůř v nějakém jednoduchém smyslu. Jinak. Víc se přelévá mezi soukromým a veřejným. Víc se žije venku. Víc se improvizuje. Víc věcí má praktický důvod, který člověk pochopí až ve chvíli, kdy přestane měřit okolí podle toho, co by doma považoval za normální. Plastová židle na chodníku není překážka v urbanistické studii. Je to místo, kde někdo sedí, čeká, jí, prodává, mluví, odpočívá, existuje. Kohoutek venku není estetický detail. Je to nástroj. Věc, která dělá den jednodušším, i když z ní člověk nepije přímo.

A tak se učím rozlišovat.

Ne jen dobré/špatné, pohodlné/nepohodlné, moje/cizí. Spíš: k čemu to slouží? Pro koho je to přirozené? Co moje tělo neví, protože vyrostlo jinde? Co naopak poznává rychleji, než by hlava čekala? Kdy jsem zmatená oprávněně a kdy jen narážím na vlastní zvyky převlečené za objektivní názor?

Tohle je dobrý moment pro pokoru, ale ne takovou tu okázalou pokoru, která se ráda fotí sama se sebou. Spíš obyčejnou provozní pokoru. Přiznat si, že nevím. Že některé věci se musím naučit chůzí. Že některé samozřejmosti si nesu z Česka a není na nich nic špatného, jen nejsou měřítkem všeho. Že pitná voda z kohoutku je dar, který člověk doma snadno přestane vidět. Že mít nohy od prachu není konec civilizace, pokud je nablízku voda a člověk má trochu humoru.

Humor je v tomhle dost důležitý.

Bez něj by se z každé malé nepohodlnosti dalo udělat buď drama, nebo hluboká metafora. A obojí je po čase únavné. Někdy si člověk prostě ušpiní chodidla. Někdy si špatně vybere stranu ulice. Někdy vypije kávu moc rychle. Někdy se tváří zkušeně a přitom vůbec neví, jestli jde správně. Někdy se chce zachovat nenápadně a udělá přesně ten pohyb, který prozradí, že se teprve učí. A pak se stane to nejhorší možné: nestane se nic.

Nikdo nezastaví provoz. Nikdo nenapíše posudek. Ulice pokračuje.

To je na městech osvobozující. Mají málo trpělivosti s naším pocitem, že jsme hlavní postava. Člověk si může uvnitř prožívat jemné existenciální přesuny, zatímco vedle něj někdo řeší cenu, dítě, telefonát, jídlo, mokrý hadr, skútr, psa a účet. Místo mě nebere jako symbol. A tím mi paradoxně dovoluje být v něm pravdivěji.

Pravdivěji, protože už nemusím každou věc převádět na význam.

Můžu jít. Můžu se zastavit. Můžu mít kávu. Můžu mít chodidla od prachu. Můžu si je opláchnout. Můžu filtrovat vodu, protože tady se prostě nepije všechno, co teče z kohoutku, pokud člověk neví, že právě tenhle kohoutek a právě tahle infrastruktura jsou na pití bezpečné. Můžu si vzpomenout na Česko a jeho neuvěřitelně samozřejmou sklenici vody z kuchyně. Můžu si uvědomit, že domov není jen cit, ale i infrastruktura, které člověk důvěřuje tak dlouho, až ji přestane nazývat štěstím.

Nechci z toho dělat velkou vodní metaforu další důkaz, že obyčejné věci bývají nejpřesnější.

Ale někdy prostě bývají.

Tohle mě překvapuje: jak moc je domov někdy spojený s tím, čemu člověk nemusí věnovat pozornost.

Doma se napiju. Doma vím, kudy jít. Doma znám délku odpoledne. Doma vím, co znamená určitý typ ticha. Doma vím, jestli bude vadit, když si sednu tady nebo tam. Doma vím, že když mám zaprášené nohy, umyju si je a nikdo z toho neudělá příběh. Doma vím, jak se chová kohoutek, chodník, stín, obchod, tělo.

Nové místo se stává méně nové, když mu začnu věnovat méně panické pozornosti.

Ne když ho přestanu vnímat. Spíš když ho přestanu sledovat jako zkoušku. Když se některé věci přesunou z vědomí do těla. Když už nemusím přemýšlet, kde je stín. Když vím, že vodu na pití musím řešit podle konkrétní situace, ale voda na opláchnutí je blízko. Když si můžu dovolit trochu se ušpinit, protože čistota přestane být stav, ve kterém musí den zůstat, a stane se něčím, k čemu se dá průběžně vracet.

Tohle je možná větší rozdíl, než se zdá.

V evropské představě čistoty je často něco konečného. Vyjdeš ven čistá a snažíš se tak zůstat. Tady mám pocit, že čistota je víc proces. Něco se zašpiní, něco se opláchne, něco se znovu zašpiní, něco se otře, něco uschne, něco se prostě nechá být do večera. Je to méně úzkostné. Ne méně hygienické, to neříkám. Spíš méně morální. Méně spojené s představou, že kontakt se světem je chyba.

Kontakt se světem je tady podmínka účasti.

A já se učím účastnit se bez toho, abych se pořád omlouvala.

Ne hlasitě. Ne jako velké rozhodnutí. Spíš v drobných gestech. Sednout si níž. Jít pomaleji. Nevadit si za zpocená záda. Nechat chodidla dotknout se chodníku a neudělat z toho událost. Vědět, že se pak opláchnou. Vzít do ruky kávu a nepřemýšlet, jestli je to dostatečně lokální, autentické nebo esteticky použitelné. Prostě ji pít. Ideálně ve stínu.

🗒️ Malé pravidlo pro nové místo: nejdřív nehledat smysl. Najít stín, vodu na opláchnutí, bezpečnou vodu na pití, cestu zpátky a místo, kde člověk může chvíli stát bez vysvětlování.

Možná to zní méně literárně, než by se od článku čekalo. Ale mně se líbí, že některé pravdy jsou úplně provozní. Člověk nemusí mít velký závěr, aby pochopil, že den fungoval. Stačí, že věděl, kudy jít. Že se neztratil víc, než bylo užitečné. Že se včas schoval do stínu. Že si nezaměnil dostupnou vodu za bezpečnou vodu k pití. Že se nebál vypadat trochu obyčejně.

Mám pocit, že internet nás často učí opačnou věc. Že když se přesuneme do nového místa, měli bychom ho umět ukázat jako sérii významů. Tohle jsem viděla. Tohle jsem pochopila. Tohle mě změnilo. Tohle je symbolické. Tohle je hluboké. Tohle je důvod, proč jsem tady. Jenže skutečná blízkost k místu se někdy buduje přes mnohem méně sdílitelný materiál.

Přes pot. Přes prach. Přes špatně zvolenou stranu ulice. Přes nohy, které se večer musí opláchnout. Přes vodu, kterou nemůžu jen tak automaticky vypít z kohoutku, i když zrovna z toho samého kohoutku můžu spláchnout půl dne z kůže. Přes malé rozhodnutí, že dneska už člověk nikam nemusí. Přes schopnost vrátit se stejnou cestou a všimnout si, že už ji nevnímá jako cizí.

Tohle je asi důležité: nové místo se nestává méně nové tím, že ho hned pochopíme. Stává se méně nové tím, že v něm přestaneme být pořád napjatí.

Že si dovolíme dělat malé chyby. Že si dovolíme jít pomalu. Že si dovolíme nevědět, jestli se něco jmenuje přesně tak, jak si myslíme. Že si dovolíme být chvíli člověk, který se učí trasu, ne člověk, který musí pořád produkovat dobré věty o trase.

Já dobré věty samozřejmě pořád chci. Nejsem tak svobodná, jak bych vypadala v lepším světle. Ale některé věci se píšou lépe až potom, co je člověk přestane lovit. A ulice se nedají ulovit. Dají se jen postupně nachodit.

Když jsem tady první dny chodila ven, měla jsem v sobě ještě příliš mnoho pozornosti. Všechno bylo trochu ostřejší. Zvuky, pachy, pohledy, teplo, vlastní tělo v prostoru. Každý pohyb vypadal jako informace. Teď se to pomalu mění. Ne mizí, jen měkne. Něco už nemusím registrovat vědomě. Něco začínám obcházet automaticky. Něco se začíná usazovat do nohou.

A do rukou taky.

Ruce si pamatují, co se bere s sebou. Telefon, klíče, káva, kapesník, něco na vlasy, někdy láhev, někdy nic, protože člověk si naivně myslí, že jde jen na chvíli. Ruce si pamatují kohoutek. Pamatují si, že po návratu je dobré opláchnout prsty, protože se celý den dotýkaly věcí, které neznám. Pamatují si kelímek s ledovou kávou, který se rosí a trochu klouže. Pamatují si drobnou lepkavost sladkého mléka, když se něco vylije. Pamatují si, že voda je tady zároveň blízko i podmíněná.

To je zvláštní kombinace.

Voda jako všednost, ale ne samozřejmost. Voda jako praktická přítomnost, ale ne automatická důvěra. Voda jako něco, co si člověk musí rozdělit podle účelu. Tahle je na opláchnutí. Tahle bude po převaření. Tahle je filtrovaná. Tahle teče z kohoutku, kterému věřím, protože vím proč. Tahle je koupená. Tahle je v kávě a já doufám, že led je v pořádku.

Doma bych nad tím nepřemýšlela. Tady se z toho stane malá mapa péče o sebe.

A možná právě proto si teď víc vážím obyčejného českého kohoutku.

Ne vlastenecky, ne pateticky. Spíš prakticky. Jako věci, která je tak dobrá, že by o ní člověk měl občas mluvit nahlas. Pitná voda z kohoutku je tichá civilizační něha. Nezní to sexy, ale je to pravda. Je to jedna z těch věcí, které nedělají život vzrušujícím, ale dělají ho klidnějším. A klid je často mnohem větší luxus než vzrušení.

Možná se domov pozná i podle toho, co nemusíme kontrolovat.

Nemusíme kontrolovat vodu. Nemusíme kontrolovat každý chodník. Nemusíme kontrolovat, jestli stín přežije do dalšího rohu. Nemusíme kontrolovat, jestli naše tělo rozumí základním pravidlům prostoru. Doma je velká část života pod vědomým prahem. Jinde se zvedne. Najednou je všechno trochu blíž k povrchu. A i když to unavuje, má to jednu výhodu: člověk znovu uvidí věci, které doma zmizely do samozřejmosti.

Třeba sklenici vody.

Třeba chodník.

Třeba to, že prach na chodidlech nemusí znamenat nic víc než den, který měl povrch.

Třeba to, že nové místo se nedá opravdu poznat jen očima, protože oči často chtějí krásu, zatímco tělo chce návod. A tělo bývá poctivější. Řekne, kdy je moc horko. Řekne, že má žízeň. Řekne, že tahle cesta je nepříjemná. Řekne, že tenhle stín je dobrý. Řekne, že už stačilo. Řekne, že dneska se nemusí nikam dál. Řekne, že nohy jsou zaprášené, ale to je v pořádku.

Mám ráda, když tělo mluví takhle jednoduše.

Možná proto, že hlava je u mě často příliš připravená dodat komentář. Hlava by chtěla vědět, co to znamená, jak to zasadit, jak to napsat, jak to nezkazit, jak nebýt ani příliš turistická, ani příliš vážná, ani příliš lehká, ani příliš “aha, tady je moje velká metafora”. Tělo mezitím sedí na kraji chodníku, pije kávu a ví mnohem víc než já: že je potřeba stín, že je potřeba opláchnout prach, že se nedá pít všechno, co teče, a že někdy stačí chvíli zůstat.

Tohle je pro mě zatím nejpravdivější forma orientace.

Ne velký cit k místu. Ne jistota. Ne čistá věta. Spíš ochota nechat se místem trochu poučit v úplně základních věcech. Jak se chodí. Jak se sedí. Jak se potí. Jak se pije. Jak se špiní. Jak se oplachuje. Jak se pokračuje.

A když to napíšu takhle, zní to skoro směšně jednoduché.

Jenže jednoduché věci nejsou totéž co malé.

Doma jsem měla pitnou vodu z kohoutku a většinou jsem na ni nemyslela. Tady na ni myslím víc právě proto, že ji nemám stejným způsobem všude a automaticky. Doma jsem chodník často brala jako samozřejmou součást pohybu. Tady ho čtu jako vyjednávání. Doma bylo bosé chodidlo na zemi spíš nálada. Tady je to někdy praktický kontakt s tím, jaký den opravdu je.

A možná právě v tom se nové místo začíná usazovat.

Ne v tom, že se stane pohodlné stejným způsobem jako domov. To by ani nemělo. Usazuje se tím, že se naučím jeho nepohodlí nebrat jako osobní útok. Že přijmu, že některé věci musím dělat jinak. Že se přestanu divit tomu, co se bude opakovat. Že moje tělo získá nové malé návyky a přestane z každého rozdílu dělat alarm.

To je dobrý začátek vztahu k místu.

Méně alarmu. Více návyků.

Neznamená to, že se všechno stane lehké. Neznamená to, že si člověk nemůže stěžovat. Stěžovat si je koneckonců jedna z nejhlubších českých forem intimity se světem, a já se jí nehodlám vzdát jen proto, že jsem odjela někam, kde je víc palem. Ale stížnost se taky mění. Není to odmítnutí místa. Je to způsob, jak si tělo říká o lepší zacházení.

Je vedro. Potřebuju stín.
Mám žízeň. Potřebuju bezpečnou vodu.
Mám chodidla od prachu. Potřebuju kohoutek.
Jsem unavená. Potřebuju se vrátit.
Nevím. Potřebuju jít pomaleji.

Kdybych měla z tohohle týdne udělat nějakou lekci, možná by zněla právě takhle: nové místo se neučí tím, že ho člověk rychle vysvětlí. Učí se tím, že si dovolí být v něm tělesně nešikovný, trochu zaprášený, trochu opatrný a postupně méně vyděšený.

Učí se tím, že si pamatuje, kde se dá opláchnout.

Kde je stín.

Kde se dá sedět.

Kde je voda, které se dá věřit.

Kde je voda, která se musí nejdřív filtrovat nebo převařit.

Kde je večer, který po člověku nic nechce.

Kde cesta zpátky už nepůsobí jako malý výzkumný projekt.

Tohle je možná méně vznešené než psát o návratu, původu a patření. Ale možná je to k těm věcem nakonec blíž, než se zdá. Protože patřit někam neznamená jen mít k místu správný příběh. Znamená to i vědět, jak v něm tělo zvládne den. Kde si odpočine. Čemu se vyhne. Co si dovolí. Kde se očistí. Co přijme jako součást provozu.

A tak teď píšu o ulicích, ale vlastně píšu o důvěře.

Ne o velké důvěře, která se vyznává. O malé důvěře, která se buduje opakováním. Dneska půjdu tudy. Zítra možná taky. Pozítří už se nad tím nepozastavím. Tady si dám pozor. Tady to znám. Tady je voda. Tady si sednu. Tady se nebudu tvářit, že musím všechno zvládnout elegantně.

Nové místo se nejdřív učí nohama.

Nejdřív prachem, stínem, vodou, únavou, malými chybami a opakováním.

Věty přijdou až potom.

A když jsou dobré, měly by být trochu od cesty.