Český internet nemá dno. Má kanalizační soustavu

Na českém internetu je slovo žumpa univerzální měrná jednotka. Žumpou jsou komentáře pod zprávami, Facebook, X, Telegram, diskusní fóra i platforma, na které se právě nachází člověk, který vám vysvětluje, že skutečná žumpa je někde jinde. Každý zná nějaké místo, kam chodí jen proto, aby si následně mohl stěžovat, že tam chodí příšerní lidé.

Původně jsem si chtěla jen ulevit nad tím, co člověk potká v komentářích na Seznamu, Médium.cz a Lidé.cz. Existují prostředí, kde můžete napsat dlouhý text, doložit tvrzení, vysvětlit souvislosti a preventivně odpovědět i na námitku, kterou zatím nikdo nevyslovil. Pod ním se potom objeví člověk, který všechno vyřeší dvěma slovy: totální blábol.

Je to téměř osvobozující forma komunikace. Nemusíte číst, dokazovat ani přemýšlet. Stačí s dostatečnou jistotou oznámit, že autorka nerozumí tématu, o němž právě napsala čtyři tisíce slov. Pokročilejší komentující dokáže z textu odvodit také její vzdělání, politické objednavatele, duševní stav, vztah k České republice a pravděpodobně i kvalitu její výchovy.

Jenže označit za největší žumpu českého internetu právě komentáře pod články by bylo příliš jednoduché. Politika, válka, migrace nebo ekonomika poskytují alespoň určitou záminku k rozčilení. Český internet dokáže vyrobit stejnou intenzitu nenávisti také kolem fotografie svíčkové, přeplněného kontejneru, dětského kočárku nebo židle prodávané za dvě stě korun.

A právě tehdy začne být zajímavý.

Nejde totiž jen o to, kde jsou lidé nejhrubší. Každá část českého internetu zpracovává jiný druh odpadu. Někde vám vynadají přímo. Jinde vám nejprve odborně vysvětlí, proč si urážku zasloužíte. Další prostředí dokáže z jednoho špatně zvoleného koření odvodit úpadek tradic a Telegram z obyčejné nedůvěry postaví celý paralelní vesmír.

Český internet nemá jednu žumpu. Má rozsáhlou kanalizační soustavu, ve které je každá platforma určena pro jiný materiál.

Potřebujeme proto něco jako žumpometr. Neměřil by pouze počet nadávek. Zohledňoval by poměr sebejistoty k množství přečteného textu, čas potřebný k první osobní urážce, objem nevyžádaných rad a pravděpodobnost, že se v debatě o něčem úplně jiném objeví vláda, Ukrajina, migranti, očkování, Evropská unie nebo tvrzení, že dnešní mladí nic nevydrží.

Zvláštní body by se přidělovaly za schopnost proměnit zcela bezvýznamné téma v civilizační konflikt. V této disciplíně český internet dlouhodobě vyniká. Neexistuje předmět tak malý, aby se kvůli němu nedalo začít mluvit o rozpadu mezilidských vztahů, nedostatku slušnosti a době, kdy ještě lidé údajně věděli, jak správně stát ve frontě, parkovat a zahušťovat omáčku.

Seznam, Médium.cz a Lidé.cz tvoří historické jádro celé soustavy. Komentáře pod články na Seznamu jsou českou internetovou institucí a Lidé.cz jejich modernizovanou centrální stanicí. Seznam v listopadu 2025 službu znovu představil jako bezpečný a moderovaný prostor pro názory a oznámil, že se na ni postupně přesunou diskuse z jeho obsahových služeb. Jinými slovy, nevznikla nová žumpa. Několik starších potrubí bylo pouze svedeno do jednoho modernějšího zařízení. Považuji za krásné, že se právě Lidé.cz oficiálně popisují jako bezpečný prostor pro kultivovanou debatu. Je to trochu jako přejmenovat hospodu, ve které se každý večer pere stejných šest hostů, na Centrum konstruktivního dialogu. Cedule je nová, židle jsou možná pohodlnější a nad výčepem visí pravidla chování, ale Franta už si vyhrnuje rukávy, protože někdo vyslovil jméno prezidenta. Médium.cz k tomu přidává ještě jednu zvláštní vrstvu. Autor tam není vzdálená redakce, ale často konkrétní člověk, který píše o vlastní zkušenosti, odborném tématu nebo něčem, co ho několik týdnů zaměstnávalo. Komentující proto nemusí útočit jen na text. Má před sebou celý profil a může rovnou hodnotit člověka, který ho napsal. Článek může obsahovat zdroje, čísla, odkazy a vysvětlení. Komentář pod ním může obsahovat větu „to je zase slátanina“. V internetové debatě mají oba příspěvky stejný obdélník a podobně velké písmo, takže vzniká příjemný dojem, že proti sobě stojí dvě rovnocenné analýzy. Obzvlášť působivá je disciplína, při níž komentující oznámí, že text byl zbytečně dlouhý, protože totéž by dokázal říct v deseti větách. Samozřejmě to v deseti větách neřekne. Místo toho napíše jednu větu o tom, že autorka neumí psát stručně. Tím je literatura zachráněna. Komentáře Seznamu, Lidé.cz a Médium.cz proto dostávají cenu za celoživotní přínos české internetové žumpě. Jsou stabilní, dostupné a spolehlivé. Člověk nikdy přesně neví, kdo se objeví, ale může si být jistý, že někdo nečetl dál než k titulku a přesto má jasno.

X funguje jako žumpa s novinářskou akreditací. Na Facebooku se hádá široká veřejnost. Na X se hádají lidé, kteří jsou přesvědčeni, že jejich hádku právě sleduje premiér, redakce České televize, Evropská komise a dějiny. Je to platforma pro uživatele, kteří by na Lidé.cz nikdy nešli, protože se považují za příliš inteligentní. Obsahově se tam ale často odehrává totéž, jen s lepší interpunkcí, pracovní funkcí v biu a odkazem na studii, kterou také nikdo neotevřel. Na Lidé.cz vám někdo napíše, že jste kráva. Na X vám vysvětlí, že vaše problematická rétorika objektivně přispívá k erozi demokratického diskurzu, přidá vlákno o sedmi příspěvcích, označí tři novináře a nakonec vás zablokuje, abyste nemohla reagovat. X miluje veřejné soudy. Nestačí s někým nesouhlasit. Je třeba jeho příspěvek ocitovat před vlastním publikem a dodat několik slov, která ostatním naznačí, jaký výraz obličeje mají při čtení nasadit. Je to digitální obdoba toho, když přivedete celou hospodu k cizímu stolu a oznámíte, že tento člověk právě řekl něco hloupého. Velkou disciplínou je také měření morální čistoty. Nestačí mít správný názor. Musíte ho formulovat správným slovníkem, ve správném okamžiku, s odpovídajícím množstvím emocí a bez jediného výrazu, který by někdo mohl úmyslně vyložit nejhorším možným způsobem. Dokonce i mlčení může být špatně. Když se nevyjádříte, vaše ticho něco vypovídá. Když se vyjádříte pozdě, naskakujete na trend. Když se vyjádříte brzy, využíváte tragédii pro dosah. Člověk má chvílemi dojem, že nejlepší způsob, jak na X neudělat nic problematického, je nikdy si nezaložit účet. Ani to však není úplně bezpečné, protože někdo může zveřejnit screenshot vašeho příspěvku odjinud. Nejkrásnější je profesionální regrese. Lidé, kteří vedou týmy, píší odborné analýzy, přednášejí na univerzitách a vystupují v televizi, se tam dokážou několik hodin hádat o to, kdo koho přestal sledovat, kdo komu nedal kredit a zda použití jednoho emoji představovalo pasivní agresi. Zároveň všichni vědí, jak je X nesnesitelné. Pravidelně oznamují, že už tam nemá cenu být, debata ztratila úroveň a algoritmus podporuje konflikt. Potom na platformě zůstanou dalších šest hodin, protože někdo právě vyslovil nesprávný názor na cyklopruh. Pocit, že platforma konflikt spíše zesiluje, není úplně vycucaný z prstu. Evropská komise v lednu 2026 rozšířila probíhající vyšetřování řízení rizik spojených s doporučovacími systémy X. To samozřejmě neznamená, že algoritmus osobně donutil pana docenta napsat v půl třetí ráno „naučte se číst“. Znamená to pouze, že prostředí odměňující pozornost a reakce nemá velkou motivaci uklidnit lidi dřív, než si navzájem řeknou všechno. X proto nezískává cenu za největší žumpu. Získává cenu za nejvyšší koncentraci lidí, kteří si myslí, že stojí nad žumpou, zatímco v ní právě pořádají panelovou diskusi.

Facebookové skupiny o vaření jsou mimořádné tím, jaký nepoměr dokážou vytvořit mezi významem situace a intenzitou reakce. U politického článku člověk alespoň očekává spor. Ve skupině o vaření někdo zveřejní fotografii plněných paprik a během několika minut se dozví, že to nejsou plněné papriky, omáčka má nesprávnou barvu, maso bude určitě suché a takto by to její babička nikdy neudělala. Babička má v českých kuchařských debatách sílu ústavního soudu. Nevíme, kdo byla, jak vařila ani zda někdy připravovala právě toto jídlo. Víme jen, že to dělala jinak, a tím je věc uzavřena. Po strážkyni původního receptu přichází odbornice na konzistenci. Z jedné fotografie pořízené telefonem pod žlutou kuchyňskou žárovkou bezpečně pozná, že omáčka je vodová, knedlík gumový a maso vysušené. Následuje hygienická inspekce, která odhalí, že prkénko bylo příliš blízko dřezu, a výživová poradkyně, která sdělí počet kalorií, o který nikdo nežádal. Potom se dostaví člověk, který by to nikdy nejedl, a považuje za nutné tuto informaci zveřejnit. Je to zvláštní služba veřejnosti. Bez jeho komentáře by autorka mohla celý den žít v nejistotě, zda cizí paní z Kladna plánuje sníst její oběd. Když má pokrm vietnamský, asijský nebo prostě jen netradiční prvek, zapojí se také kulturní policie. Jedna část vysvětluje, že se české jídlo nesmí takto prznit. Druhá část oznámí, že recept zase není dostatečně autentický. Člověk může být současně obviněn z přílišné českosti i nedostatečné českosti, podle toho, kdo se zrovna připojil. V posledních letech přibyl detektiv umělé inteligence. Z fotografie pozná, že jídlo není skutečné, talíř není skutečný, kuchyň není skutečná a pravděpodobně ani autorka neexistuje. Má k tomu důkaz, jedna petrželová nať vypadá trochu podezřele. Facebooková kuchařská skupina není místo, kde si lidé ukazují, co uvařili. Je to decentralizovaný kontrolní orgán, který rozhoduje, zda je cizí oběd v souladu s tradicí, estetikou, hygienou, výživovým doporučením a osobní vzpomínkou paní Ivany na rok 1987. Nejlepší je, že sázky jsou nulové. Nikdo nemusí jídlo vařit. Nikdo ho nemusí jíst. Nikdo za něj neplatí. Přesto dokáže nesprávný odstín rajské omáčky vyvolat reakci, jako by autorka právě navrhla změnu českých státních hranic.

Místní facebookové skupiny pracují s podobnou intenzitou, ale místo talíře používají fotografii. Základní jednotkou místní digitální politiky je špatně zaparkované auto, přeplněný kontejner, psí hovínko, zlomená lavička nebo člověk, který stál u vchodu a nevypadal, že tam bydlí. Příspěvek obvykle začíná slovy „Nevíte někdo, komu to patří?“ a obsahuje dostatek detailů, aby to do deseti minut věděla celá obec. Místní skupina je obecní vývěska, na kterou někdo připevnil tlačítko okamžitě veřejně obvinit souseda. Praktický problém se rychle mění v morální rozsudek. Auto nestojí jen špatně. Jeho majitel je bezohledný člověk bez základního vychování. Pes jen neštěká. Jeho majitelé představují všechno, co je špatně na dnešní společnosti. Někdo nechal krabici vedle kontejneru a během třiceti komentářů se dozvíme, že lidé už nemají úctu k ničemu. Na místních skupinách je pozoruhodné, že dokazují, jak málo je anonymita pro internetovou agresi potřebná. Lidé se dokážou veřejně urážet pod vlastním jménem, s fotografií rodiny v profilovém obrázku a s vědomím, že se druhý den potkají u pečiva. To je možná nejčistší česká forma digitální odvahy. Napsat sousedovi, že je lidský odpad, a potom se mu v samoobsluze důsledně dívat do regálu s jogurty.

Marketplace a bazary představují samostatný transakční očistec. Typická komunikace začíná otázkou „Je to aktuální?“ Po odpovědi „Ano“ následuje ticho, které trvá až do konce vesmíru. Alternativní průběh je delší. „Kolik je poslední cena?“ „Cena je uvedená v inzerátu.“ „Tak nic, za to to neprodáte.“ Člověk nabízející židli za dvě stě korun se během jednoho odpoledne setká s požadavkem na dopravu zdarma přes půl republiky, nabídkou výměny za nefunkční reproduktor, rezervací do příští výplaty a kupujícím, který třikrát slíbil, že určitě dorazí, protože je přece slušný člověk. Nedorazí. Později vám napíše, že jste mu měla připomenout, že má přijet. Marketplace si proto zaslouží cenu za největší množství mezilidského nepřátelství vyvolané předmětem v hodnotě jedné větší objednávky jídla.

eMimino, Modrý koník a Mimibazar jsou složitější případ. Dokážou být mimořádně užitečné. Lidé tam nacházejí zkušenosti, praktické rady a podporu v situacích, o kterých se těžko mluví jinde. Současně fungují jako nejvyšší soud pro manželství, děti a tchyně. Stačí napsat, že partner včera nepověsil ručník. Po třiceti odpovědích zjistíte, že vás dlouhodobě nerespektuje, pravděpodobně je narcista, děti jeho chování vnímají a měla byste si okamžitě vytvořit finanční rezervu. Jedna žena napíše, že žije s podobným mužem třicet let a nikdy jí to nevadilo. Druhá oznámí, že by už kontaktovala právničku. Třetí se zeptá, proč jste si s ním vůbec pořizovala dítě. Čtvrtá vysvětlí, že problém není ručník, ale vaše neschopnost nastavovat hranice. Původní autorka přitom jen chtěla vědět, zda existuje držák, který by se dal přilepit na dveře. Tato fóra nejsou žumpou jako celek. Jsou spíše obrovským veřejným obývákem, ve kterém část lidí vaří čaj, část předává skutečně užitečné zkušenosti a část právě hlasuje o vašem rozvodu.

Zpovědnice představuje starší a archeologicky čistší formu internetu. Anonymní příspěvky, vztahy, samota, sex, práce, rodina, strach a otázky, u kterých není vždy jasné, zda je napsal skutečný člověk, troll nebo autor experimentální prózy. Vedle sebe tam může být člověk v opravdové krizi, muž, který chce znát názor žen, ale následně odmítne všechny názory žen, a příspěvek začínající větou „Nejsem rasista, jen mě něco zajímá“. Zpovědnice dokáže být krutá. Umí ale být také překvapivě lidská. Někdy se pod chaotickou otázkou objeví jediná normální odpověď, která má větší hodnotu než deset odborněji vypadajících reakcí jinde. Není to čistá žumpa. Je to sklep, ve kterém se mezi starými krámy občas najde něco, co někomu skutečně pomůže.

Reddit je chemické WC na konferenci ajťáků. Český Reddit může být cynický, opakující se a zvláštně sebejistý. Pod příspěvkem o vztahu vám někdo doporučí terapii, rozchod, posilovnu a investování do indexových fondů, někdy v jediné odpovědi. Pod dotazem na práci zjistíte, že jediným řešením je naučit se programovat. Pod otázkou na bydlení se dozvíte, že jste si měla koupit nemovitost v roce 2009. Reddit má ale jednu polehčující okolnost. Často si alespoň uvědomuje vlastní směšnost. Člověk tam položí jednoduchou otázku a dostane dvacet odpovědí. Pět je užitečných, pět jsou vtipy, pět opravuje gramatiku a posledních pět vede mezi sebou diskusi o tématu, které s původní otázkou nijak nesouvisí. Reddit není dno českého internetu. Je to čekárna, kde vám šest lidí vysvětlí, že váš problém způsobil kapitalismus, dalších šest doporučí terapii a jeden se zeptá, proč jste si místo problému nekoupila ETF.

YouTube má dvě oddělené reality. V jedné sledujete návod na opravu pračky, recept nebo rozhovor. Ve druhé sjedete pod video a zjistíte, že se pod ním odehrává paralelní děj. Komentující často nereagují na to, co ve videu zaznělo. Reagují na to, co podle nich zaznít mělo, co moderátor určitě zamlčel nebo co host ve skutečnosti myslí, i když řekl opak. Pod politickým rozhovorem se pravidelně objevuje věta „Konečně někdo řekl pravdu“. Často pod videem, ve kterém daný člověk tuto pravdu vůbec neřekl. YouTube komentáře milují hrdiny. Stačí mluvit sebejistě, používat slovo mainstream a každý složitý problém vysvětlit jednou příčinou. Publikum už zbytek doplní samo. Výhodou je, že člověk může při sledování dezinformačního videa zároveň napsat, že patří k posledním lidem, kteří ještě přemýšlejí kriticky. Nemusí nic ověřovat, protože svou kritičnost už oznámil.

TikTok je rychlejší. Nemá čas na dlouhé komentáře ani pečlivě rozvinuté konspirace. Musí celý problém zjednodušit dřív, než začne další zvuk. Politika se tam mění ve výraz obličeje. Psychologie v seznam tří varovných znaků. Zdravotní rada ve větu začínající slovy „Nikdo vám neřekne, že…“ a historie v dramatickou hudbu pod titulkem napsaným velkými písmeny. Člověk, který přečetl tři odstavce na náhodném webu, může během čtyřiceti sekund vysvětlit hormonální systém, mezinárodní vztahy i to, proč vás partner tajně nenávidí. Kvalifikací je kruhové světlo a schopnost ukázat prstem na titulky nad vlastní hlavou. TikTok Live je ještě zvláštnější. Člověk sedí před telefonem, hádá se s komentáři a dostává virtuální dárky od lidí, kteří ho podporují v pokračování hádky. Je to hospoda, ve které publikum hází na pódium digitální růže pokaždé, když host zvýší hlas.

Threads a Bluesky zatím působí jako menší obce, které se snaží vysvětlit, že s velkoměstskou kanalizací nemají nic společného. Samozřejmě mají. Jen je tam méně obyvatel a člověk rychleji zjistí, kdo se s kým nebaví. Threads připomíná networkingovou snídani, na níž se všichni snaží působit spontánně. Bluesky zase malé náměstí, kde se lidé hlásí k otevřenému internetu a současně přesně vědí, kdo koho zablokoval minulý čtvrtek. Obě prostředí dokážou vytvořit vlastní bubliny, veřejné pranýře i soutěž v morální čistotě. Zatím jsou však příliš malá na titul celonárodní kanalizace.

Discord je tisíc zamčených sklepů. Někde se hraje, někde programuje, někde studuje a někde se třicet lidí hádá o události, kterou zbytek internetu ani nezaznamenal. Posuzovat Discord jako celek by bylo podobné jako hodnotit všechny soukromé byty podle toho, co se děje v jednom obýváku. Některé servery jsou klidné a užitečné komunity. Jiné připomínají mikrostát s vlastními zákony, dvorními převraty, zakázanými slovy a administrátorem, který ve tři ráno vydává ústavní dodatek k používání memů.

Rouming, Nyx a Okoun připomínají archeologické sklepy domu, který byl mezitím několikrát přestavěn. Starý český internet totiž nezmizel, jen přestal být dobře osvětlený. Nahoře běží TikTok, algoritmy a videa na výšku. Dole stále sedí lidé, kteří se hádají ve vlákně založeném v roce 2008. Tyto prostory nejsou automaticky žumpou. Často obsahují velmi specifické komunity, dlouhodobé vztahy a odborné znalosti, které by na velkých platformách nepřežily. Mají ale vlastní sociální pravidla. Nový člověk může položit normální otázku a zjistit, že omylem vstoupil do konfliktu, jehož počátek si už nepamatují ani jeho účastníci. Starý internet neměl jeden algoritmus, který by vám doporučoval vztek. Měl kluby, do kterých jste museli dobrovolně vejít a několik let se učit, koho tam všichni nenávidí. Bylo to méně efektivní, ale osobnější.

Telegram je kvalitativně jiná kategorie. Není to jen místo, kde jsou lidé hrubí, otravní nebo směšní. Dokáže vytvářet uzavřené informační světy s vlastními zdroji, vlastními autoritami a vlastní verzí reality. Prague Security Studies Institute při mapování české dezinformační scény na Telegramu popsala anonymní pseudozpravodajské zdroje, proruské kanály i obsah spojovaný se zahraničními informačními operacemi. Na Lidé.cz vám někdo napíše, že jste hloupá. Na Telegramu vám vysvětlí, že vaše hloupost je výsledkem dlouhodobé operace tajných služeb, kterou odhalil anonymní účet s vlajkou v profilovém obrázku. Každá informace tam může získat důvěryhodnost tím, že je údajně zakázaná, umlčovaná nebo se o ní „nikde jinde nemluví“. Čím méně je doložená, tím snadněji může působit jako tajemství, ke kterému se běžní lidé nemají dostat. Telegramová logika je jednoduchá. Pokud něco tvrdí velké médium, je to podezřelé. Pokud opak tvrdí neznámý kanál bez uvedeného autora, jde o odvážné odhalení. Tady se satira začíná lámat. Na špatném receptu, akademické hádce na X nebo sporu o parkování se lze smát. Informační ekosystém, který mění vnímání války, politiky nebo veřejného zdraví, už není jen internetový bizár. Telegram proto vítězí v kategorii společenské nebezpečnosti. Ne proto, že by tam nutně byli nejhrubší lidé, ale protože dokáže z obyčejné nedůvěry vytvořit kompletní alternativní svět.

Řetězové e-maily, WhatsApp a Messenger tvoří kanalizaci pod linoleem. Jde o rodinné skupiny, hromadné zprávy a obsah, který někdo přeposílá „jen pro jistotu“. Největší česká sociální síť možná vůbec není veřejná. Možná je to seznam třiceti adres v poli Komu, předmět „FWD: FWD: TOTO VÁM V TELEVIZI NEŘEKNOU“ a obrázek textu, který byl nejprve vytištěn, potom vyfotografován, vložen do dokumentu a nakonec znovu vyfocen z monitoru. Podle výzkumu CEDMO dostávalo alespoň jeden řetězový e-mail týdně 30 až 55 procent Čechů a Slováků, přičemž nešlo pouze o seniory. Řetězový e-mail má zvláštní autoritu. Nepřišel od neznámého účtu. Poslal ho bývalý kolega, sousedka nebo teta, která připsala „nevím, jestli je to pravda, ale raději posílám dál“. Tím je ověřování dokončeno. Veřejná dezinformace má autora, profil a někdy i historii. Rodinná dezinformace má člověka, kterého znáte dvacet let a který vám minulý týden přivezl marmeládu. Je mnohem těžší vysvětlit tetě, že sdílí nesmysl, než to napsat anonymnímu účtu. Teta si navíc může kritiku zdroje vyložit jako útok na rodinu. Řetězové e-maily proto dostávají cenu za nejlépe ukrytou žumpu českého internetu. Není vidět na titulní stránce. Teče tiše pod podlahou a občas se vynoří v rodinném chatu mezi přáním k narozeninám a fotografií psa.

Kdybych měla na konci rozdat ceny, komentáře Seznamu a Lidé.cz by získaly ocenění za celoživotní dílo. X by vyhrálo kategorii žumpa s nejvyšším vzděláním a nejdelším profesním životopisem. Místní facebookové skupiny by dostaly cenu za sousedskou bdělost, Marketplace za nepřátelství vyvolané částkou 150 korun, Reddit čestné uznání za cynismus a terapii doporučenou člověku, který se původně ptal na pračku. TikTok by zvítězil v rychlosti likvidace kontextu, řetězové e-maily v utajení a Telegram v kategorii, ve které člověk doufal, že se soutěžit nebude.

Jednoho absolutního vítěze ale vyhlásit nejde. Záleží na tom, co měříme.

Největší počet osobních útoků? Nejvyšší sebejistotu bez znalostí? Nejrychlejší přechod od nesouhlasu k diagnóze? Největší společenské riziko? Nebo největší množství emocí vyrobené z něčeho, na čem vůbec nezáleží?

A právě v poslední disciplíně se stále vracím k facebookovým skupinám o vaření.

Na Telegramu se alespoň hraje o světový řád. Na X o demokracii, pověst a to, kdo koho citoval bez kontextu. Na Lidé.cz o politiku, migraci a osobnost autora. V místní skupině jde alespoň o skutečné auto, skutečný kontejner a skutečného souseda, kterého budete zítra nenápadně ignorovat.

Ve skupině o vaření stačí přidat do náplně trochu jiného koření.

Největší žumpou možná není místo, kde se lidé nejvíc nenávidí. Možná je to místo, kde k nenávisti potřebují nejmenší důvod.

Komentář pod článkem mě může urazit. Telegram mě může chtít geopoliticky převychovat. X může svolat veřejný seminář o mé problematičnosti. Ale jen facebooková kuchařská skupina dokáže z talíře plněných paprik udělat veřejné vyšetřování mého charakteru.

Český internet tedy nemá dno.

Má kanalizační soustavu.

A někde v jejím nejnižším suterénu paní Ivana právě píše, že takhle se to správně nedělá.